Maszlay Lajos

ELKÍSÉRTEK

....meg a halak is

Copyright © Maszlay Lajos, 2025

Minden jog fenntartva!

Kiadta a Publio Kiadó Kft.,

9178 Hédervár, Kont István utca 2.

publio.hu

ISBN: 978-615-103-130-8

Szöveg © Maszlay Lajos, 2025

Szerkesztő: Kovács Viktor

Korrektúra: Gere Ágnes

Illusztrációk: Maszlay Lajos

Prológus

Sziasztok!

Az első kilenc fejezet, a szőrmók rajongókhoz szól. A történetek egy része bemutatja a rendőrkutyák munkáját, hétköznapjait. Minimális bennük a szakma, de remélem, hogy ezek a sztorik a több mint hárommillió hobbi kutyatartónak is szórakoztató és tanulságos lesz.

A könyv második része, horrorisztikus, heroikus küzdelmeimről szól, melyeket a pikkelyes kedvenceimmel vívtam. Nem mindig én nyertem.

Miért rajongok ezekért a csodalényekért? Nem tudom… A pesti belvárosban éltem le életem első húsz évét, mégsem tudtam urbanizálódni. A KUTYA, a HAL a NATÚRA szeretete génjeimbe van bekódolva. Zsigerből jön.

VALLOMÁS

Én nem értek annyira a kutyákhoz, mint sokezer kiképző kollégám, én csak SZERETEM őket!

Milyen morális jogon írok én memoárt? Nem vagyok celeb, sem V V Lala, sem drogos, nem vagyok meleg, sőt szánalomraméltóan, még börtönben sem ültem. Életem jellegtelen, egyhangú, szürkécske. Nem akarok bölcsességeket felböfögni, legalábbis szándékosan nem. Csupán szórakoztatni szeretném azt a réteget, aki szintén vonzódik, netán rajong a KUTYÁKÉRT.

A cím lopott. Plagizáltam. A Bikini együttes egyik régi slágeréből citáltam. A kutyákról szól ez az írás. Egy kevés szakma, sok sztori, történet.

A kutya nem egy tárgy, nem is személy, hanem egyszerűen egy fogalom. Adjunk matériát, manifesztáljuk, ezt a szerintem már fogalommá vált élőlényt.

– Mi, vagy ki is tulajdonképpen ez a lény?

Mielőtt megpróbálnám definiálni ezt a csodát, még egy nagyon fontos dolog! Minden kijelentésem, meghatározásom előtt ott díszeleg, a SZERINTEM kulcsszó. Amiket mondok, leírok, azok nem dogmák, nem vésték kőbe, csak egy vélemény a sok közül.

Tehát jöjjenek barátaink, „szolgáink”, társaink meghatározása: (szerintem)...

A KUTYA DEFINÍCIÓJA

Ember alkotta REMEKMŰ! Esztétikai gyönyört okozó, gyakorlati hasznot hozó, odaadó jó barátot teremtettünk, de közben bűnöztünk is.

Ezt a több tízezer éve működő, kitűnően funkcionáló biomechanikát, egy emberfüggő, önálló életre már alkalmatlan műtárggyá redukáltuk le. Hol zanzásítottuk, hol felpumpáltuk, gyúrtuk, formáltuk kényünkre-kedvünkre.

Természetesen sok csodálatos, hasznos fajtát is létrehoztunk, de be-becsúszott egy-két torzra sikeredett, életképtelen csoport. Ezek csak vannak, de párzani, elleni, netán levegőt venni, már komoly gondot okoz számukra.

Háziasításuk, domesztikációjuk, „megszelidítésük” az első pár tízezer évben, még egészségesebb szimbiózis volt. Korrektebb kapcsolatunk volt a kutyákkal. Ez egy szinte üzleti megállapodásnak felelt meg. Érdek- és dacszövetséget kötöttünk. Ők szolgálnak minket, mi pedig ezekért a szolgáltatásokért cserébe biztonságot, élelmet és szeretetet adunk.

Lassan, de biztosan lelket leheltünk beléjük, s mivel már-már szinte csak tőlünk, emberektől függnek, felcserélődött a szereposztás. Felelősségünk radikálisan megnőtt, és egyre inkább már mi szolgáljuk a kutyákat.

Mutánsokat hoztunk létre. A mutáció természetes körülmények között pozitív, hiszen fejlődést, alkalmazkodást jelent. Ezen alapul Darwin evolúciós elmélete. Azonban egyes kutyafajták esetében, amikor mi emberek, a natúra törvényeit figyelmen kívül hagyva, csak az anyagiakat nézve, öncélúan mutálgatunk, bizony torzó, gnómokat hozunk létre.

Természetesen a tenyésztés létjogosultságát nem lehet megkérdőjelezni. Persze csak akkor, ha korrektül, ésszerűen történik. Egyetlen hibája talán az, hogy a természetes kiválasztódást nem veszi figyelembe, pedig ez a túlélés egyik legfontosabb része.

Nagyon a helyükön kellene kezelni őket. A kutya nem emberpótlék. Nem is alkalmas rá, de nem rabszolga, aki a nap huszonnégy órájában, szigorú fegyelemben kell, hogy éljen. Ő egy odaadó jóbarát, aki szolgálni akar, megfelelni, de komoly magán-, illetve ösztönélete is van. Ha mindkettőt megkapja, tökéletes, harmonikus lesz a kapcsolat.

Egyvalamiben jobb, több az embernél (a szaglásán kívül), ez nem más, mint a feltétel nélküli szeretet. Ők képtelenek az egyszer megszeretett lényt meggyűlölni. Istenként imádnak, s ha mi gyarló emberként viselkedünk, automatikusan, zsigerből elfogadják. A kutya nem mérlegel. Szeretete szolgai, de visszafordíthatatlan.

Empátiája hihetetlen, emberfeletti. Ha jókedvünk van, akkor neki is. Ha rossz passzban vagyunk, ha repülünk, ha betegek vagyunk, vagy idegesek, netán szerelmesek, ő velünk repül, bukik, zokog. Követ minket.

Befejezésül a legendás Kis Hercegből a róka mondanivalójának esszenciáját idézem: „Ha már megszelidítettél…”

A kutya szinte soha nincs döntési helyzetben, nem tudja alakítani a sorsát. Óriási a felelősségünk. Ha vállalsz egy kutyát, azt egy kutyaélet hosszáig tedd! Lehet, hogy lemondásokkal, néha nehézségekkel jár, de ezeket a kellemetlenségeket ezerszer meghálálják.

AZOKNAK ÍROK elsősorban, akik belenéztek, belemerültek már abba a mélybarna csodába, amely emberfeletti, rajongó szeretetet, imádatot, odaadó hűséget sugárzik gyarló istene felé. Ember nem tud így nézni. Talán azért, mert mi már nem vagyunk ilyen ártatlanok, egyszerűen NEMESEK. Minden egyes nap, hét, hónap, amit átélünk, szocializálódunk, akaratlanul rombolja tisztaságunkat, őszinteségünket.

ÉS AZOKNAK IS ÍROK, akik átélték már azt a természetfeletti boldogságcunamit, amit a kutyájuktól kaptak, ha húsz percre leugrottak a sarki kisközértbe. Mintha öt év szovjet hadifogságból tértek volna haza.

Előszó

Mottó: Minél többet dolgozol ebben a szakmában, annál kevésbé értesz hozzá.

(Dr. Janza Frigyes)

Magamról, nagyon röviden.

Iskoláimat, egy évvel korábban kezdtem el, hiszen öt évesen már folyékonyan írtam, olvastam. Bátyámtól lestem el. Tizenhét évesen érettségiztem a Vendéglátóipari szakközépiskolában. Háromszor felvételiztem a Képzőművészeti, akkor még főiskolára, mindhiába. Pénzért felvettek volna, de Vincent Van Goghtól, Rubenstől, Munkácsytól kapott festői büszkeségem ezt megtiltotta. Közben felvettek a Testnevelési Főiskolára, de rájöttem, hogy nem akarok vívóedző lenni. Így a felvételi értesítőm az Alkotmány utcai borozó szemetesében végezte. Úgyhogy diploma nélkül maradtam. Ez eddigi életem legkisebb szégyenfoltja.

Tizenhét évesen berontottam a munka világába. Akkoriban, még habzsi-dőzsi volt a munkaerőpiacon.

Abban a mocskos, romlott, szemét korszakban, ha nem dolgoztál, megbüntettek. Az új csodavilágban, pénzt kapsz a semmittevésért. Elgondolkodtató.

Sorolom regisztrált, munkakönyves állásaimat.

Voltam: műszaki rajzoló, rakodó segédmunkás, állatpreparátor, kiállításrendező, matróz, postás, volt sport állásom a BHSE-ben, majd Csepelen, később Békéscsabán; voltam turistaház vezető, vízóraleolvasó, kiképző, büfé vezető, anyagbeszerző, raktárvezető, maszek zöldséges. Mindezt tizenhat év alatt, melyből több mint tízet, profi sportolóként éltem le.

A KEZDET... 33 évesen felvilágosultam. Szerintem nem véletlen az életkor. Talán az egyetlen iciri-piciri különbség az köztünk, hogy én nem voltam ács. Megvilágosodásom, sors- és rendeltetésszerű volt. Kerestem a fényt, kerestem elhivatottságomat, az utamat. És akkor valamilyen felsőbb hatalom lábaimat a Városliget felé irányította. Ő tudta, hogy bajban van a szakma, és égetően szüksége volt rám. Felkantároztam masztifomat, és elindultunk, hogy elvégezzem azt, amit a Mória, a sors rám mért.

Majális révén, a B.M. Kutyavezető Képző Iskola éppen bemutatót tartott az ünneplő munkásosztálynak. Elgáncsolt a látvány. Akkor és ott véglegesen eldőlt, hogy hol folytatom az – addig is színes, attraktív – életem.

Ahogyan bekerültem, ebbe az – akkor még Európa hírű, csodálatos oktatási komplexumba, az is megérne egy külön fejezetet. 33 évesen, semmilyen szakmai múlttal nem rendelkezve, civilként, enyhén dadogva, szinte elképzelhetetlen volt.

Elég annyi, hogy Dr. Janza Frigyesnek köszönhetem, aki akkor még alezredesként vezette a komplexumot. Addig zaklattam, amíg megunta és behívott egy elbeszélgetésre. Valamit megláthatott bennem, hisz’ rábólintott a belépésemre, egy jó félóra interjú után. Persze nekem is részem volt benne, hiszen attraktív személyiségemet, átlagon felüli intelligenciámat nem tudtam eltitkolni, elleplezni.

Megerősítették döntése helyességét az első munkanapom történései.

Az ominózus nap forgatókönyve a következő volt:

Reggel nyolc órakor bejelentkeztem, az akkor még Dr. Janza elvtárshoz, mivel az első beszélgetésünk alatt egy nagyon fontos dolgot nem tárgyaltunk meg. Mégpedig azt, hogy mi is lesz a munkám, a dolgom. Sok mindenről volt szó, művészetekről, sportról, csak ez a téma nem került látóképbe. Feltettem a kardinális kérdést:

– Főnök! Mi lesz a dolgom?

– Semmi! Két évig semmi. Azaz menjen és lopjon!

Elfogyott a levegőm. Hova kerültem? Tolvajképzés a rendőrségen?

– Mit lopjak?

– TUDÁST! Menjen, csapódjon a tanfolyamokhoz, nézzen, figyeljen! A jót, a hasznosat csenje el, a rosszat nem muszáj.

Szinte kitántorogtam az ajtón, ahol már várt rám kirendelt mentorom, Kovács Gyuri. Gyorsan körbevezetett, felszínesen bemutatott, majd megkérdezte, hogy tudok-e biciklizni. Igenlő válaszom után kezembe nyomott egy pórázt.

– Válassz egy kutyát erről a sorról, és gyerünk...

Egy nagydarab sassal kiegészülve (Sasvári Frigyes), átkerekeztünk a reptéren, a Dunakeszi Alsón terpeszkedő nagy bányatóhoz. Akkor még szabad víz volt, állami tulajdonban. Ma már szigorúan őrzött horgászcentrum.

Megfürdettük kutyáinkat, majd felpattantunk drótszamarainkra és elindultunk visszafelé. A felfrissült szolgálati ebek számomra kissé furcsán viselkedtek. Mielőtt a reptérhez értünk volna mindhárman, nagy intenzitással jobbra húztak. Hirtelen lefékeztek egy kerthelyiséges vendéglátóipari egység előtt és békésen lefeküdtek.

Képzettek voltak, tudták a dolgukat. Megszeppenve követtem újdonsült kollégáimat a kocsmába. Meglepődve tapasztaltam, hogy a tulaj, a pultos és a helyiségben tartózkodó törzsvendégek harsányan köszöntötték Gyuriékat. Született intelligenciám azt sugallta, hogy Sasék nem először vannak itt.

Tíz óra múlt egy pár perccel, mikor kirendeltük az első kört. Munkaidőnk következő óráit beszélgetéssel, biliárdozással töltöttük el, néha-néha cibere (boroskóla), illetve unikum szürcsölgetésével spékelve. Fél háromkor felszisszent Sasi (hiába, a rutin és az évek):

– Menjünk, mindjárt indul a busz...

Rádöbbentem, tisztán lekoppant, hogy megtaláltam a tökéletesen testreszabott, ideális munkahelyet.

Huszonhét évet töltöttem el ebben az akkor még mesebeli paradicsomban.

2014-ben új szelek kezdtek el fújdogálni. Nem az én szelem volt, úgyhogy fájó szívvel leléptem.

Természetesen, ahogy kitettem a lábam az oktatási intézményből, azonnal látványos, intenzív zuhanásba kezdett minden szempontból.

Most már elég ebből a szófosásból, hiszen nem rólam szól ez az iromány.

Jöjjenek az igazi főszereplők, a KUTYÁK, illetőleg a velük megtörtént esetek, sztorik.

Első rész: A kutyák

1
ABUS

Mottó: Ha nem indulsz el, akkor nem várnak SEHOL...(

kínai bölcsesség)

A kilencvenes évek közepén elszürkültem. Sok minden közrejátszott, de ilyenkor lépni kell. Különben besavanyodsz, megtámad a depi. Léptem.

Törökországot dobta ki a sors, a fátum szerencsekereke. Kijutásom kalandos, ad hoc döntés eredménye volt. Egy kétes, homályos ígéretre alapozva felmondtam.

Kölcsön pénzből vásárolt repülőjeggyel, húsz márkával a zsebemben, egy török-magyar szótárral a kezemben, kirepültem a totál ismeretlenbe. Egy szót sem tudtam törökül, még azt sem magoltam be, hogy „Kérek egy sört, pálinkával”. Úgyhogy egyértelműen, életveszélyben voltam. Nagyon rizikós volt,

Leszálltam Konstantinápoly jogutódjának monumentális repterére. Sodort az utasáradat a vízum pontig, ahol az összes pénzemtől megfosztottak. Ha huszonkét márka lett volna a vízum, rögtön hazatoloncoltak volna, miután jól elvernek. Szerencsére pont húsz Dm. volt.

A váróba sodródva, európai szemnek, fülnek szokatlanul színes, hangos sokaság várta az utasokat. Vajon engem vár e valaki?

Bajomat tetézte a művészi alapossággal kidolgozott másnaposság. Előtte levő napon barátaimmal tartottunk egy búcsúestet, ami nekem nagyon jól sikerült. Fájt a fejem, a gyomrom, a lelkem és a bal bokám, mert azt beütöttem. Ráadásul minden repülés után, minimum két napig siket vagyok.

Húsz-harminc perc múlva, szinte kiürült a gigaváró. Már csak ketten álldogáltunk megtörten a tranzitváróban: egy őszhajú, bajuszos úriember és én. A feltehetően török állampolgárnál egy házilag készített minitranszparens árválkodott, melynek felirata: LAYOS. Kizárásos alapon odaléptem, s rákérdeztem: LAJOS?

A borostás arc felderült, s már nyúlt is egyetlen táskámért. Azt már nem! Pálinka is van benne, meg cigi, a bugyikról már nem is beszélve. Majd én viszem.

A parkolóba érve, betuszkolt egy fekete Roverbe, és nekiindultunk egy mesevilágba. Alkalmi süketségem ellenére is tisztán hallottam a kakofóniát, a káoszt, az egymás „szavába” vágó autódudákat. Néha rémülten megmarkoltam a kapaszkodót, hiszen az általam ismert összes közlekedési szabályt, nemes egyszerűséggel felrúgtuk. Egyetlen közlekedési táblát láttam, melynek felirata: DURR. Értelemszerűen ez volt a STOP tábla.

Egyre biztosabb voltam benne, hogy emberrablók kezébe kerültem. Lehet, hogy egész vagyonomat, azaz két használt horgászbotomat fogják követelni, váltságdíj gyanánt?

Átgurultunk a csodálatos Boszporusz-hídon, amely Európát köti össze Ázsiával. Balra tőlem a Fekete-, jobbra pedig a Márvány-tenger terpeszkedik. Egy perce még Európában voltam, s most már Ázsiában repesztek.

Meghatóan, álomszerűen gyönyörű volt.

Kezdtem élvezni az emberrablást. Lassan elmaradtak az emeletes házak. Egyre több volt az apró, vakolatlan épületegyüttes.

Félve megkérdeztem sofőrömet:

– Isztambul?

Az őszhajú – majdnem aggastyán – némán bólintott. Úgy látszott, megtanultam törökül.

Faluk jöttek, faluk mentek. Már vagy ötven perce repesztettünk a kiváló minőségű autópályán, mikor végre lefordultunk egy földútra, amely egy hatalmas farm bejáratához vezetett. Végállomás. Sok-sok hektáros, téglalap alakú gazdaság, melynek fő profilja a „yumurta”, azaz a tyúktojás. Átlagosan tízezer tojó adott naponta mintegy hétezer tojást. Volt még a farmon, egy hatalmas, kulturált épület, melyben 70-80 kutyát kényelmesen el lehetett volna helyezni. A hosszú kerítés mentén, kisebb-nagyobb boxok helyezkedtek el. A gazdasági épületek között, apró lakások rejtőztek, melyekben a személyzet és családjaik laktak.

Majdnem a farm közepén, egy emeletes rózsaszín ház ágaskodott. Itt lakott a telepvezető és mint később megtudtam, én is itt lettem elszállásolva.

A telep vezetője fogadott, nagy tisztelettel, szeretettel, Orhan bey, egy tisztességes, becsületes, intelligens úriember. Kínomban németre váltottam, s meglepetésemre, minden különösebb nehézség nélkül megértettük egymást. Udvariasan elhárítottam a vacsorameghívást, fáradtságra hivatkozva. Mégse mondhattam, hogy tök másnapos vagyok. Fürdőszobát, ágyat kértem és egy reggeli időpontot, munkakezdésre. Örömömre, az egész felső szint az enyém volt, fürdőkáddal, angol WC-vel.

Udvariasan elköszöntem, jó éjszakát kívánva, és elvonultam gyógypálinkát inni.

Másnap reggel, Orhan bey, és még három segítőm, körbe vezettek a farmon. A nagy főnökömnek Attilának, sok gyönyörű kutyája, és még több pénze volt. Első körben 127 darab – több mint harminc fajta – kutyát számláltam meg: a hatalmas, méltóságteljes kangáloktól, az apró wipehtig, a csodálatos német dogoktól, az összegyűrt sarpejekig.

Szótáram természetesen kéznél volt. Reggel indulás előtt már kiszótároztam a legfontosabb kérdéseimet. A leglényegesebbel kezdtem:

– Mi lesz a feladatom? Mi az első munkám?

Török munkatársaim, hazájuk habitusához híven, hangosan, egymás szavába vágva csak egy szót ismételgettek komoran bólogatva.

– ABUS, ABUS, ABUS!!!!

Kinyitottam szótáramat az „A” betűnél, de ilyen szó nem volt benne. Mondtak, hadartak még sok mindent, de persze egy szót sem értettem. Ramazan még egy szóló színdarabot is rögtönzött. Hirtelen a torkához kapott, majd visítva a földre vetette magát, és üvöltve hempergett. Nekem nagyon tetszett az előadás, úgyhogy meg is tapsoltam.

Még mindig hadarva, gesztikulálva elvezettek egy rejtettebb ketrechez. Nem boxhoz, ketrechez. Régebben medvét tartottak benne. Most már sajnos nem, hanem Abus lakhelyéül szolgált.

Ő egy – jóval mázsa feletti – szentbernáthegyi volt. Sok barátságos óriást láttam már életemben, hát ő nem az volt. Gyűlölködve forgatta vérben forgó szemeit a szemkontaktusra reagálva. Négy centiméteres szem fogaival őrülten hajlítgatta a medvebiztos rácsot. Morgása, a Richter skála szerinti, minimum 7-es földrengés morajára emlékeztetett. Stephen King Cujoja, térden állva, zokogva kérne tőle továbbképzést.

Török barátaim mintegy 15-20 méterről, intenzíven gesztikulálva magyaráztak, Ramazan időnként hörögve a földre vetette magát, hangosan jajongott, és önfeledten rángatódzott. Azt hittem, hogy epilepsziás, pedig csak kiváló színész volt. Eljátszotta nekem Abus történetét, előéletét.

Mivel tegnap este csak két szót memorizáltam alaposan, a rakit és a birát (pálinka, sör), így továbbra sem értettem egy kukkot sem, bár intelligensen bólogattam.

Született optimizmusom, jókedvem kissé lelohadt, mikor kiszótárazták feladatomat: MEGSZELIDÍTENI!

Mondtak, meséltek még sok-sok mindent, de szerencsére semmit sem értettem. Ha tudtam volna azt, amit ők alaposan, kimerítően elmeséltek, korrektül tájékoztatva, akkor két csodálatos évvel szegényebb lennék. Magamhoz ragadtam volna egyetlen táskámat, és ájulást színlelve, elmenekültem volna Törökországból.

Később, amikor már jobban bírtam a török nyelvet, megtudtam tőlük, hogy ők tisztességesen elmondtak nekem mindent, de én csak könnyedén legyintettem. Ezzel a magatartásommal, rögtön héroszként tekintettek rám. Gondolták ez vagy isten, vagy hülye. Hülye nem lehetek, hiszen tudom magamról, hogy hülye vagyok. Egy hülye azonban nem tudja magáról, hogy hülye, tehát mégsem vagyok hülye. Azonban, ha én nem vagyok hülye, akkor a többi ember a hülye. Sajnos a többség dönt, tehát mégis hülye vagyok, bár tudom magamról, így nem lehetek hülye. De ez hülyeség!

Ők korrektül tájékoztattak, hogy ABUS két embert megölt, gazdája, pedig féléve az intenzív osztályon vegetál.

Ha a felét megértettem volna, gyalog mentem volna a reptérig.

Mindenesetre nagyot nőttem a helybéliek szemében, hogy nem kaptam hisztirohamot, rángógörcs sem kapott el, sőt a pánikroham is elmaradt az információk ellenére.

A gyilkos óriás rövid története, előélete a következő.

Tudni kell, hogy a török, de általában a keleti kultúrákban, a full gazdag emberek nem szégyellik, hanem inkább rongyrázóan mutogatják javaikat.

Abus gazdájának, aki egy nagyon gazdag üzletember volt, tárgyalójában állt egy tágas ketrec. Régebben párducok lakták, de büdösek voltak. Volt egy jó pár módos szaudi hallgatóm, akik szintén nagymacskákat tartottak. Abus kölyökként került a zárkába, börtönbe. A kiszolgáló személyzet feladata az volt, hogy napi szinten zaklassák, hergeljék, kínozzák a kis ártatlant. Sziszifuszi munka lehetett, ezt az alapjában jóindulatú, nemes állatot, totálisan elvadítani. Sikerült. A szeretetet szinte teljesen leamortizálták, annulálták.

Két gondozót már beáldoztak, amikor egy napon, véletlen vagy nem, nem tudom, de nyitva maradt a ketrec ajtaja. Gazdája, bocsánat, tulajdonosa, egy 160 centiméter magas úriember, egyedül üldögélt egy hatalmas bőrfotelben. Szerencséjére. Abus kiszabadult és azonnal megtámadta. Hatalmas mázli volt, hogy az öblös bőralkalmatosság megvédte létfontosságú szerveit. A kilógó részek leamortizálódtak. A fotel életet mentett. Abust bealtatták, kihozták Attilához, hogy gondozzák, sétáltassák. A sétáltatás várt rám...

Végigzongoráztam a lehetőségeket.

A fizikai meggyőzés fiktív rémálom. A klikkerezéshez nincs elég alkarom jutifalatnak. Abus testtömege, roppant ereje, ezeket ellehetetlenítette. Bár akkor még szép számmal voltak fogaim, de azokat nem méltóztattam Abus torkába mélyeszteni.

A lelkét csapdába csalni, megszerezni, szintén lehetetlen. Tehát agyát, szívét, fizikumát nem tudom megtörni. Marad egy nagyon fontos testrész, ami nem más, mint a GYOMOR. Hagyományos, bevált régi módszer. Persze nem a kiképzés egyik segédeszköze, inkább az idomításnál alkalmazzák, vadállatoknál.

Embereimnek kiadtam az ukázt.

– Se kaja, se pia! Majd én intézem!

Kegyetlenségnek tűnik és az is.

A következő öt nap, kb. háromszor harminc percet töltöttem el Abus ketrece előtt. Ha a Cujo imitátornak lenne egy kis költői vénája, akkor a következőképpen foglalta volna rímbe a történéseket:

De ő csak ült, és írogatott némán,

Nem nézett, nem is szólott hozzám.

Elnézést kérek József Attilától, a majdnem plagizálásért.

Ergó, semmi kontakt a kutyával, egyszerűen, csak az intim szféráján belül léteztem. Azt akartam tudatosítani benne, hogy nem akarom bántani.

Teltek-múltak a nappalok, éjszakát, reggelek, étlen-szomjan. A harmadik naptól, már nem volt olyan intenzív a nyílt gyűlölet demonstráció, de a boldog szeretettől is nagyon távol állt.

Higgyétek el nekem, hogy nagyon fájt, amit műveltem. Gyermeki, madárka szívem-lelkem, hisztisen tiltakozott az eljárás ellen, de kemény maradtam. Annyit tudtam tenni, hogy én is éheztem szolidarításból.

Az éhezéstől és az akkut vízhiánytól szegény Abus egyre inkább gyengült. Mozgása lelassult, acsarkodása morcosságá szelídült, horpasza beesett, fénylő szőre bemattult, becsomósodott. Ennek ellenére nem lettem szimpatikusabb számára.

Szeme már nem gyűlölt, de nem is kért.

A negyedik nap délután, már nem bírtam tovább. Jöttömre már fel sem állt, csak szinte kötelességszerűen morgott. Elég volt! Nem erre szerződtem! Életösztönöm diktálta ezt a számomra testidegen módszert. Gyerekek vártak itthon.

Vizet engedtem egy tálba és betoltam az etetőnyíláson. Abus odavánszorgott az éltető elemhez, és a várt mohó habzsolás helyett, méltóságteljesen elkezdte lefetyelni a vizet. Egyre jobban tiszteltem ezt csodálatos élőlényt.

Innivalót naponta kétszer vittem neki. A rácsrágás, az őrjöngés már rég elmaradt, de a nyelve segítségével tudatta velem, hogy csak személyzetnek fogad el, mivel rávette az éhség és szomjúság.

Egy hét telt el, Abus már eléggé ramatyul nézett ki. Járása tétova lett és botladozó. Leadott legalább húsz kilót. Szerencsére volt miből.

Elérkezettnek láttam az időt, hogy fizikailag gatyába rázzam szerencsétlen kutyát. Már utáltam felmenni a medvekalitkához, gyengéd szívem majd meghasadt. Felvittem három marék tápot. Nagyon kellett figyelnem a fokozatosság elvének betartására. Betoltam Abusnak az éltető kalóriákat. Ugyanúgy reagált, mint a víznél. Méltóságteljesen. A következő napokban háromszor kapott enni, egyre nagyobb adagokban. Loptam neki tojásokat is, amit nagyon imádott. Remélem Attila nem ment csődbe miattam.

Ottlétemkor feszülten figyeltem a kutya magatartását, de elsősorban a faroktartását, mozgását. Az ő világukban a farok a lélek tükre. Egyszer-egyszer rám nézett, köhintett egyet, de meggyőződésem volt, hogyha még évekig szolgálom, nyalom a seggét, akkor sem fog boldogan hemperegni jöttömre. Ezt az érzést már kiirtották belőle.

Két hét telt el megismerkedésünk óta. Az utolsó napokban már teljes ételadagot kapott, természetesen kizárólag tőlem. Hihetetlen gyorsan regenerálódott. Szőre egészségesen selymesen fénylett, mozgáskoordinációja, kondíciója a régi volt.

A morgás teljesen elmaradt, de a lélek tükre, még óvatosságra intett.

Napi szinten, az etetésen kívül, háromszor meglátogattam. Beszéltem hozzá, hogy szokja a hangom, vagy csak ültem és írtam. Vele voltam.

Eleinte ott tartózkodásom alatt, csak állt bizalmatlanul, majd ment pár kört cellájában. Valamit várt, valamit hiányolt. Feszülten várta, hogy döfködjem, zaklassam, hiszen eddigi életében ez volt a normális. A „felsőbbrendű” lényektől még mást nem kapott.

A tizenhatodik napon délután, hatalmas áttörés történt viselkedésében. Egy kívülálló szemlélő számára jelentéktelen mozdulat volt, de az én szívemet megbizsergette. Döntő pillanat volt.

A ketrectől öt méterre üldögéltem egy fügefa tövében (igen-igen, Buddha is ott teljesedett ki). Cigiztem, miközben a kutyát figyeltem. Abus megszokott körei egyre lassultak, majd óvatosan LEFEKÜDT! Jelenlétem ellenére. Hatalmas mancsaira fektette busa fejét, nagyot szusszantott, s lehunyta a szemét. A bizalom első lépcsőfoka, amely talán a legmagasabb.

Öt percig, szinte levegőt sem mertem venni, nehogy elmúljon a pillanat varázsa, az idilli nyugalom.

Alig tudtam elaludni az izgalomtól, csak az Effes Pils és a tente pálinka segített.

Másnap reggel magammal vittem egy tízméteres pórázt Abushoz. Biztosra mentem...azaz majdnem biztosra. Azt hiszem. Talán.

Na jó, picit féltem, de nem mutattam. Tíz méterre lehettem a ketrectől, mikor észrevettem azt, amire régen vártam. ABUS FARKA MEGBILLENT! Gyorsan feldobtam egy kis homokot. Hála istennek szélcsend volt.

Az egész farmon síri csend támadt. Az itt dolgozó helybéliek, mikor meglátták, hogy pórázzal ballagok a gyilkos góliát lakhelyére, gyermekeiket, asszonyaikat bezavarták a házba. Bezárkóztak. Csak az ablakok sarkaiban láttam kíváncsi, de inkább rémült tekintetüket.

Most már nem léphetek vissza presztízsvesztés nélkül.

És ekkor megremegett a lába az őrült magyarnak. Sajnos a lelke is. Az eddigi égszínkék aurája bezavarosodott, elszürkült.

Fejemhez kaptam, mintha elfelejtettem volna valamit (glóriámat is megigazítottam), és visszasétáltam a nagy rózsaszín házhoz. Azt hiszem, hogy minden embernek van egy kisugárzása, aurája, amit a még el nem rontott kisgyerekek és a kutyák látnak, érzékelnek. Ez a színkavalkád, szituációkban, lelki állapottól függően változhat. Hát az enyém most eléggé ramatyul nézhetett ki. Így nem mehetek Abushoz!

Hogy helyrebillentsem sántikáló önbizalmamat, egy ritka ősi gyógymódhoz, praktikához folyamodtam. Ittam két gyors pálinkát, meg egy dobozos sört. Leültem, rágyújtottam, s éreztem, hogy aurám színei lassan letisztulnak. Komótosan felvettem a hosszúpórázt és egy nagy hurkot képeztem a végére. Magabiztos léptekkel elindultam a sátán kutyájához.

Még a tízezer tojótyúk is visszatartotta lélegzetét, sőt a tojó tevékenységet is felfüggesztették átmenetileg.

A különben mindig harsány kabócák, szerencsés testi adottságaikat kihasználva, egyszerre fogták be szemeiket s füleiket.

Levettem a mázsás marha láncot a box ajtajáról. Fél szemmel Abust néztem, aki kíváncsian, értetlenül forgatta lavórnyi fejét. Agresszivitást nem mutatott.

A hurkot fejmagasságban az ajtó nyílásához raktam, lassan nyitottam a kalitka ajtaját, és halkan, de határozottan rebegtem:

– Gyere, Abus! Elviszlek sétálni...

Nem így történt. Ő vitt engem. Döntő pillanatok voltak. Ha megtámad, meghalok (még klikker sem volt nálam). Ha nekem jön, és nem fogadja el a felajánlott döntetlent, akkor született intelligenciám, valamint komoly sportolói múltam ellenére, nem sokan fogadnának rám a bukiknál.

Csak álltunk némán egymás mellett. Nem tudom mennyi idő telt el, amikor Abus egyszer csak kirobbant zárkájából. Az elkövetkező 8-10 percben, fejlett mozgáskultúrám maximális kihasználásával, megpróbáltam elérni, hogy lábaim gyakrabban érjenek talajt, mint a hátam vagy az arcom. Több-kevesebb sikerrel.

Aki járt már Török honban, az tudja, hogy azon a tájon ismeretlen fogalom a síkság. Csak hepe-hupa, hepe-hupa... Ha két hupa, netalán két hepe jön egymás után, azt már ott rónának, sztyeppének, vagy prérinek hívják. Így hát pattogtam, mint egy beszívott pingpong labda.

Abus tíz perc nyargalás után lelassított, elkezdte olvasgatni a legfrissebb híreket. Már nem vonszolt, elmerült az új információk bűvöletében. Elfáradtunk mindketten, csak én véreztem is. Elvoltunk magunkkal. Én gyorsan fogtam egy szarka fiókát (két hónapig nevelgettem, majd embereim megették). Az óriás semmilyen kontaktot nem keresett, nem igényelte, de szó nélkül elfogadta, amikor félóra múlva visszakormányoztam a helyére. Méltóságos nyugalommal tűrte, hogy lebűvészkedjem a nyakáról a hurkot.

Mikor visszanéztem börtönére, nagy örömmel láttam, hogy kétszer-háromszor csóvizott.

NYERTEM...

Persze gyilkos előéletéről, még mindig nem tudtam semmit. Ha tudtam volna, Kis-Ázsia összes pálinkája is kevés lett volna az aura tisztításhoz. Olyannyira naívan, tudatlanul álltam a dologhoz, hogy két hét múlva felkantároztam Abust, és elindultam sétálni a tengerpartra. Orhan, Adil, Ramazán rémülten tiltakoztak, de nem értettem pergő, hangos tiltakozásuk lényegét. Így csak fölényesen legyintettem, s nekiindultam. Elvégre nem ma kezdtem a szakmát.

A több mint négykilométeres úton, eleinte gyéren lakott tanyák, farmok mellett vitt az utunk. A máskor agresszívan támadó kangal falkák, Abust látván, behúzott farokkal oldalogtak vissza biztonságos őrhelyeikre. A pompás gólem, figyelemre sem méltatta vidéki, távoli rokonait.

A parttól másfél kilométerre, már sűrűbben lakott, nyaraló övezeten át vezetett utunk. Ekkor tapasztaltam, hogy Abus rémtettei, valószínűleg, komoly sajtóvisszhangot kaphattak, hiszen a lakosság élénken és egyértelműen reagált látványára. Reakciójuk, a hisztérikus sikoltozástól, a villanypózna mászásig igen széles, színes skálát ölelt fel.

Csak, amikor megtudtam a kutya valódi előéletét, akkor döbbentem rá tetteim akaratlan felelőtlenségére. Ha úgy döntött volna, hogy megtámad valakit, mert nem tetszik a frizurája, sanszom sem lett volna megállítani. Sőt, én is könnyen áldozattá válhattam volna. Helyettesem Adil, egyszer próbálta kivenni ketrecéből Abust, távollétemben. Eredmény: mentő, tizenöt öltés, egy hónap betegácsi. És még irtózatosan nagy szerencséje is volt, hogy nem egyedül volt.

Szerencsére ebből a csodálatos alapanyagból, még a tudatosan kegyetlen, szarkasztikusan mondva „emberi” bánásmód sem tudta teljesen kiirtani a jóindulatot, a nyugodt felsőbbrendűséget.

Hallgatóimnak szoktam idézni korunk egyik legnagyobb gondolkodójának szavait:

A KUTYA csak azt adja vissza, amit kap!

(MPLL: Maszlay Példakép Legenda Lajos)

Még egy rövid szösszenet, erről az első hónapról, illetve a hazautazásról.

Imádok minden állatot. Voltak kígyóim, halaim, szelíd madaraim. Egyedül a lótetűtől kapok sikítófrászt.

Érdekelt voltam egy állatkereskedésben. Nagyon ritka, de kelendő áru volt akkortájt a szárazföldi teknős. Történetesen Törökországban őshonos volt egyik alfajuk, a mór teki. Tehát ráálltam és a helybéliek segítségével fülön csíptem két kifejlett nőstényt. Nagyon-nagyon nehéz volt, hiszen a teknősöknek nincsen fülük.

Korán reggel, a még harmatos mákföldeken járőröztek. Később ráképeztem keresésükre Rambót, egy németjuhászt.

Az indulás reggelén Orhan beytől jó erős ragasztószalagot kértem. Körbetekertem alaposan a két hatalmas hüllőt, s belerejtettem őket egyetlen táskámba, a koszos bugyik közé. Állatkínzásnak tűnik, de a tekiknek szinte zérus a szaglásuk, meg különben is csak szűk két óráról volt szó.

Az isztambuli vámot simán vettem, gondoltam, nagy baj már nem lehet. De aztán leszálltunk Ferihegyen. Természetesen zöld folyosó, egy szem táskával. Sima liba. Csakhogy a kinézetem. Kigyúrt (szálkásan), borostás, lebarnult, legyünk őszinték: nem kimondottan jóképű utas, farmer, hentes trikó, plusz egy kézipoggyász, ergo szemet szúrtam.

Magához intett a zord kinézetű, akkor még udvarias vámos. Megdöbbenten néztem körül, de csak én árválkodtam a folyosón.

Odaballagtam a tisztességben megőszült szervhez.

– Mi van a táskájában? Elvámolni valója van? – kérdezte mit sem sejtve.

– Semmi. Bugyik, szennyes, ja meg két teknőspáncél.

Azt nem mondtam, hogy lakják is.

– Legyen szíves, nyissa ki a táskáját!

Nem volt mit tenni, széthúztam a cipzárt. Persze a két megátalkodott ősállat letépte béklyóját, s eszeveszett iramba próbáltak kitörni a bugyik közül. Megelevenedett a Jurassic Park legrémesebb epizódja.

Ekkor tapasztaltam először személyesen, hogy milyen fantasztikus fizikai teljesítményt tud generálni az adrenalinlöket. Szegény szürkeruhás felsikoltott, s helyből felugrott a több mint egy méteres asztalra. Meredten bámulta hüllőkiállításomat és enyhén feminin hangon ismételgette:

– Gabi, Gabi, Gabi, gyere, gyere gyorsan!

És akkor jött Gabi. Régi jó cimbora. Nálunk végzett, kábítószer szakon. Teljes nevét nem írom le, nem akarom kompromittálni. Először artistává vedlett kollégájára bámult, aztán reám.

– Szia, Lajos. Mi a baj?

Válaszom frappáns és logikus volt:

– Szia Gabi! Képzeld, hogy jártam. Rohadt migráció! Tíz percre tettem le a táskámat Isztambulban a reptéren. Rögtön belemászott ez a két gazdasági menekült.

Gabi szigorúan, halkan, bár a nemlétező bajusza alatt somolyogva mondta:

– Menj már, Lajos, menj gyorsan!

A későbbiekben még nagyon sok teknőcöt csempésztem, földön, vízen, levegőben.

Záró mottó: Az az igazság, hogy nincsen színtiszta igazság, csak részigazságok vannak, melyeket rengeteg aspektusból lehet vizsgálni, értékelni. Ha ez a mondás igaz, akkor nem igaz, hiszen nincs tiszta igazság.

2
CSODAKUTYÁK – KUTYA CSODÁK

Mottó: A szakma csúcsa nem a speciális képzés, hanem az egyed kiválasztása arra a munkára, amelyre a legalkalmasabb.

(MPLL)

Ez a fejezet, már egy picit szakma is. Nem Rin-tin-tineket éneklek meg, nem Rex felügyelők a főszereplők, hanem azokat a csodálatos történeteket vetem papírra, amelyek nekem maradandó, szőrfelállító, libabőröztető, lélegzetelállító, bámulatos, hihetetlen, elvárhatatlan, irracionális, para élményeket nyújtottak (utálom a pongyola stílust).

Főszereplőik átlagos rendőrblökik, amelyek mégis elképesztő dolgokat mutattak számomra. Kicsit TANÍTOTTAK, OKTATTAK.

Már nem emlékszem arra, hogy ki írta le, hol olvastam azt a dogmatikus kijelentést, hogy a kutyának nincsen jelleme. Ismert, neves szakember véleménye.

Alázatos tisztelettel, vitába szállnék ezzel a gondolattal.

Mi is tulajdonképpen a jellem? (nevezzük nyugodtan vézennek), Szerintem született, kőbe vésett, állandó. A jellem nem változik, csak a szituációk, a körülmények. Egyértelmű, hogy a kutyák rendelkeznek alapjellemmel, sőt, tovább megyek, talán még morállal is. Az első történet erről szól. Fokozom a feszültséget. Nemhogy morálja van a kutyának, de egyénisége és erkölcse is. Ezek már a mi behatásaink.

A történet két főszereplője:

Az emberi faktort nevezzük Krisztiánnak, mivel tényleg így hívják. Nem nálam végzett, de hosszú éveken át járt hozzám továbbképzésre, minősítésre, így jóbaráttá vált. A déli határon szolgált határőrként, majd később – az agybeteg integráció jóvoltából – rendőrként.

Nyugodt, halk, szerény gyerek volt.

A kutyafaktor, azaz Felló, egy hatalmas termetű, fekete, gigazsákmányos, kolerikusba hajló németjuhász volt.

Illettek egymáshoz. Ebben a szakmában is kiemelten helytálló az „ellentétek vonzzák egymást” szállóige.

Felló nagyon jó kutya, de nem emelkedik ki a többi kiváló kollégája közül. Az, hogy bekerült ebbe a fejezetbe, az egyetlen mozdulatának köszönhető, egy átlagos, mindennapi szituációban.

Mielőtt jönne a sztori, pár szó a vegyespáros munkájáról.

Szinte tökéletes. Óriási keresőkedv, kiváló szagismeret, stabil, aktív jelzésmód. Munkájuk egyedisége, a keresőmunka befejezése után teljesül ki. Ez nem más, mint az apport elvétele. Plasztikusan kifejezve, tulajdonképpen, egy ÉLET-HALÁL harc.

A forgatókönyv a következő:

Helyes jelzést követően, Felló megkapja kiérdemelt munkabérét, egy kb. 25 centis bakelit csövet. Mivel egy tréning alatt minimum három rejtés van, el kell venni a fekete párduc-tasmán ördög hibridtől a jutit.

A keresőmunka időtartama, általában 6-8 perc. A csőelvétel minimum duplája.

Krisztián ezt nagyon rutinosan megoldja, felhasználva az aikido, a jui-jui, a karate, a ketrecharc (full-contact), összes aljas fogását, fűszerezve a középkori inkvizíció minden kínzásával. Általában kevés a vérveszteség.