CORVINA

Lektorálta: Prof. emeritus dr. Szita Szabolcs, az MTA doktora

Kutató-szakasszisztens: Bogdán Péter

Szerkesztő: Daróczi Ágnes, Bogdán Péter

A szöveget gondozta: Daróczi Ágnes, Józsa Márta, Bogdán Péter

Asszisztens: Daróczi Zsuzsanna Anita

© Bársony János, Romano Instituto – Cigányságkutató Intézet Alapítvány, 2024

A kötet megjelenését a Társadalmi Esélyteremtési Főigazgatóság támogatta.

A borítót tervezte: Karcagi Klára

A borítón felhasznált kép forrása: Wikipédia

Térképek: Geox Térinformatika

Tartalom

Bevezető

Summary

1. Gondolatok

2. Viták és tények a pharrajimosról, a roma holokausztról

3. Cigányok a jogállam sáncain kívül – cigányellenes rendelkezések a magyar jogrendszerben

Visszaemlékezések

Bicsérd, az üldöztetés folyamata

Példák a korabeli sajtóból

4. Előtörténet – Magyarország hadba lépése a nácik oldalán

Kőrösmezőtől Kamenyec-Podolszkijig

Idegenrendészet és polgári humanizmus

5. Gettózás – kényszermunka – internálás

Az internálás jogi szabályozása

Cigány internálótáborok

6. A hadsereg és a cigányok

Katonai munkatáborok – cigány munkaszolgálatos századok

7. Tömeggyilkosságok a cigánytelepek lakói ellen

Nagyszalonta – Doboz

„Captatio Benevolentiae – Jóindulatért esdeklés”

„Védtelen Áldozatok”161

Ungvári Piroska

Ungvári Mihály

Komáromi Károly – Kötegyán

Ungvári Erzsébet

Pocsaj

Tiszaballa – Tiszapüspöki

Rézműves Erzsébet története189

Jászkarajenő

Kecskemét, Cigányváros

Fajsz és Sükösd között (Baja fölött) a Duna-parton

Batina alatt, a Duna partján

Munkács

Gyöngyöspata

Lengyel

Szalatnya – Slatina

Interjú a cigánytelepen, a zöld ház előtt

Felvétel a temetőben

Mernye

Győri vasútvonal – Ácsnál

Héreg

Kassa környéke. Hernádtihany – Ťahanovce

Kiskassa

Várpalota, Grábler-tó

Várpalota, Thury-vár

Tisztelt Főszerkesztő Asszony!

Szabadbattyán

Szabadegyháza – egykor Szolgaegyháza

Lajoskomárom

Komárom – Sziget és Híd

Felsőgalla

Nyárasd, a Kis-Duna Tőkési-ágánál

Varga Ágota interjúja Bogdán János szedresi lakossal217

Orsós Mária (36 éves) mezőtúri cigány asszony emlékeiből218

Barcs mellett, a Dráva-parton219

Lenti, kavicsbánya

8. A komáromi Csillagerőd

A VKF internálótábora

Marton László: A peresztegi cigánydeportálások

Balogh József, Linó visszaemlékezése

Bogdán Géza: Komáromi emlékek

A komáromi Csillagerőd láger első áldozatai

Nyilatkozatok

Temetetlen holtak és az eltemetésükre tett kísérletek

Dr. Bársony Jánosnak

Honvédelmi Minisztérium Hadtörténeti Intézet és Múzeum főigazgató

9. Magyarországi romák náci koncentrációs táborokban

Tahába megyünk vizet pumpálni – mondták, „…aztán többé nem hallottam a nevemet”245

10. Roma antifasiszta ellenállás

Miló-csoport252

Werner Ádám partizánnak megy Horvátországba

Mokan Komité

Gyöngyöspata – védekezés

Tiszaballa-megtorlás

A lóba varrt besúgó – igazságtétel, megtorlás

Csatlakozás a náciellenes fegyveres küzdelemhez önkéntesként

11. Mentés, szolidaritás, a túlélés lehetőségei

Héreg275

12. Romák sorsa az 1940-es évek második felében

Helyi pogromok

13. „Közegészségügy” – „Közigazgatás”

14. Korai emlékezések, következmények

Tárgy: Farkas Mária és Farkas Anna, alsónemesapáti lakosok panasza

A várpalotai tömeggyilkosságok állami emlékezetének kisiklása

Emléktábla-avatás Toronyban

15. Mai következmények: a „cigány bűnözés” hazugsága

Ideológiai alapok

A következmények

Itthon

Kiépítik a rendőrségi „cigány vonalvezetői hálózatot”

Családfák és gének

Ellenzék a láthatáron

Az egyre függetlenedő tudományos kutatás

Beavatkoznak a cigányok

Napjainkban

A múlt köde

A bűnbakképzés technikája

Identitásokról

Roma éntudat

Roma önkép és védekezés

Az első ilyen válasz a „kivételeffektus”

A második válasz a teljes asszimilációs menekülés

A harmadik válasz a bezárkózás taktikája

A negyedik válasz az emancipációs küzdelem vállalása

A „történeti” romakép külső diktátuma

A tömegkommunikáció által konstruált romakép

Az intézményes és áthagyományozott romakép, az oktatási kánon problémái

Fennmaradás és modernizáció

Irodalomjegyzék

Képjegyzék

Mellékletek

I. Cigány internáló- és munkatáborok Magyarországon 1944–1945

II. Cigányok ellen elkövetett tömeggyilkosságok helyszínei – Magyarország, 1944–1945

III. Német koncentrációs táborok magyar–cigány jelzésű foglyainak adatai

IV. Településtörténet több mint 10 000 adat alapján

V. A komáromi Csillagerőd koncentrációs tábor roma foglyainak – 80 év után – még fellelhető adatai

Térképmellékletek

I. Cigányok elleni tömeggyilkosságok helyszínei Cigány internáló és katonai kényszermunkatáborok

II. Német KZ-lágerek magyar–cigány foglyainak illetőségi helye

III. Cigányüldözéssel érintett települések

IV. A komáromi Csillagerődbe hurcoltak sorsában érintett települések

Jegyzetek

Bevezető

A romák sorsa a holokauszt idején elhallgatott történelemnek számított a 90-es évekig. Több mint három évtized kutatásai alapján ezt a némaságot igyekeztem én is megtörni.

Pharrajimos – romák sorsa a holokauszt idején1 címmel a L’Harmattan Kiadónál 2004-ben jelent meg a Daróczi Ágnessel együtt jegyzett, esszéket tartalmazó kötetünk, amelyet angolra (Pharrajimos – The Fate of Roma during the Holocaust, Idebate Press, New York, London, Amsterdam, 2008) és horvát nyelvre (Sudbina Romu u doba Holocausta, Artresor, Zagreb, 2013) is lefordítottak. 2014-ben Kali trash – Romák sorsa a holocaust idején címmel már átfogó tanulmánykötetet adott ki a Romano Instituto Alapítvány, amely nem került könyvesbolti terjesztésre. E mostani, Samudaripen – Romák sorsa a holokauszt idején című kötet átfogó képet nyújt, amelyben ezúttal is a magyarországi történésekre fókuszálunk.

Kutatómunkámat 2021–2022-ben Bogdán Péter segítette, a táblázatok és a szövegek ellenőrzésével és pontosító levéltári kutatásokkal, hogy egy érdekes, új tényekkel, értelmezésekkel gazdag kötetet tehessünk Önök elé. Daróczi Ágnes szerkesztőként, riporterként működött közre a túlélők megszólaltatásában, a vallomások feltárásában, elemzésében, a narratíva kialakításában. Nem csupán arra törekedtünk, hogy a tények alapján jobban megértse az Olvasó, mi is történt, de igyekeztünk a fogalmak részletes leírásával, tisztázásával, a korabeli használatukból eredő sajátosságok feltárásával hozzájárulni ahhoz, hogy a magyarországi romák második világháború alatti szenvedéseiről folyó vitákból, tényekből a romák szemszögéből is elfogadható, vállalható narratíva, kánon és annak első közmegegyezése létrejöhessen.

A fogalmi tisztázás és egyértelműsítés jegyében gondoljuk azt is, hogy fontos lehet rögtön az elején szólni a nemzetközi roma szakirodalomban és a közéletben is használt különböző, a roma holokauszttal kapcsolatos kifejezések tartalmi elemeiről. Kali trash,2 pharrajimos,3 samudaripen4 – három, romani nyelvű kifejezés, amelyeket különböző roma közösségek használnak arra a rettenetes történelmi folyamatra, amelyet mások holokausztnak neveznek. A kötet szerzői arra a következtetésre jutottak, hogy a három fogalom feltételezi egymást.

A pharrajimos szétvágatást, felaprózást, meghalást jelent romani nyelven. Ian Hancock professzor5 angol átiratban porrajmosként említi a kifejezést, de szintén „phárrájimosz”-nak ejtik. Így az a sajátos helyzet jött létre, hogy a romani fonémái és az angol nyelv fonémái totálisan mást jelentenek, miközben kiejtésük ugyanaz. Ami ennél is nagyobb baj, hogy a Hancock által használt kifejezés tabu a romák között – minthogy a meztelenséggel, szexualitással hozható kapcsolatba. Márpedig éppen ennek, a történelmünket és múltunkat meghatározó fogalomnak neutrális és megerősítő tartalmakat kellene előhoznia a kollektív emlékezetből. Ezért is döntöttünk úgy, hogy felsoroljuk és elemezzük azokat a kifejezéseket, amelyek a diaszpórában élő, máig tervezetlen írásbeliséggel rendelkező romani nyelv különböző dialektusaiban élnek.

Az első tartalom, a fekete félelmet jelentő kali trash érzelmi, lelki síkon ragadja meg a történteket. Azt az emóciót, hogy velünk szemben az eddig érthető, kezelhető, felfogható világ valamilyen érthetetlen külső okból ellenségessé, gyilkossá válik. A kiszolgáltatottság teljes tobzódását, a vérszomjas, irracionális, megvadult csordaszellem embertelen támadását jelenti, amelynek során félelemtől lemerevedett roma tömegeket védtelen bűnbakként vetettek üldözőik elé.

A pharrajimos – szétvágatás – kifejezés a roma közösségi, törzsi, nemzetségi, kommunikációs és egymást segítő kapcsolati hálók szétvágatására is utal, a bajjal szembeni etnikai és individuális egyedül maradásra, ahol a külső gyilkos, irracionális erőszak szétrombolja a roma közösségi létet.

A harmadik aspektus a samudaripen, a legyilkolás – a halál uralmát, az élet értelmének semmibevételét, az emberi jelleg, az érzelem, értelem és hit jelentőségének elvesztését jelenti. Úgy érezzük, hogy ez a három aspektus együtt, egységben fejezi ki a történteket.

Cigányigazolvány, 1937 – a fényképes családi nyilvántartás bevezetése (dr. Katona Attila kutatása alapján)

Kötetünk ismerteti a roma holokauszt magyarországi történéseit és történelmi beágyazottságát, megmutatja a Horthy-éra cigányüldöző közigazgatási gyakorlatának jellegzetességeit. Könyvünkben a komáromi Csillagerőd koncentrációs tábor történetének új kutatási eredményeit is bemutatjuk, és új megvilágításba helyezzük a romák hazai üldöztetéstörténetét, szembesítve az – először főleg az Alföldön folyó – tömeges internálási gyakorlattal. Új összefüggésekbe helyezzük a cigány internálótáborokat, elmondjuk, hogyan került konfliktusba a náci „Übermensch” népirtási vágy és az élelmiszerhiány érdeke; hogyan késztette a németeket és magyar csatlósaikat ez a konfliktus a cigányrabszolgamunka-kapacitás hazai kihasználására, a munkaerőhiánytól fuldokló magyar élelmiszer-termelő nagygazdaságok ingyenmunkás cigány rabszolgákkal való megerősítésére – a Birodalom ellátása érdekében. Így, míg a zsidókat 1944 tavaszától Auschwitzba hurcolták, addig a hazai cigányokat elsősorban az „Európa éléskamrájának” számító itthoni birtokokon dolgoztatták, csendőri és német katonai felügyelet alatt. Bemutatjuk több, újonnan feltárt cigány tömeggyilkosság eseményeit. Több mint hétezer adat – közülük mintegy 3000 újonnan beszerzett – és visszaemlékezések alapján ismertetjük több mint kilencszáz magyar település cigányainak szenvedéstörténetét.

Több német lágerből kapott adathalmaz segítségével, valamint a svájci és német kárpótlási folyamatok adatai alapján adjuk közre e koncentrációs táborok magyar cigány foglyainak általunk megismert névsorát és adatait.

Túlélőkkel készült interjúrészleteket adunk közre, hogy érzékeltethető legyen a sors, amelyet érdemtelenül mértek rájuk, s a szenvedés, amelynek eltagadásával napjainkban is találkozhatunk. Tanulmányokat közlünk a roma holokauszt elő- és utótörténetéről, valamint hatásáról a hazai anticiganizmus folyamataira, azok permanenciájára, továbbélésére.

A kötetben közreadott kutatások a Cigányságkutató Intézet – Romano Instituto keretében civil- és magánfinanszírozásban folytak, amelyhez csupán szolid forrásokból sikerült pályázati támogatást kapnunk. Mert Magyarországon – a legnagyobb lélekszámú nemzetiségnek, a romáknak – máig nincsenek intézményei, nincs kutatóintézete, múzeuma, nincs kulturális központja, sem színháza, mint ahogyan nincsen anyanyelvi rendszerű oktatás, kiadványozás sem. Az állami kutatóintézetek pedig nem tekintik feladatuknak a történelem roma szempontú vizsgálatát, több évszázados közös történelmünk megtanítását és a vállalható romakép narratívájának segítését.

Család – Néprajzi Múzeum/107280

Egy ilyen demokráciadeficittel vert helyzetben különösképpen büszkén mondjuk el, hogy roma civil szervezetek sikere az a tény, hogy 2006-ban Budapesten, a Duna partján felavatták a Roma Holokauszt emlékművet, s hogy 2012-ben végre emlékmű épült a Reichstag szomszédságában, amely a szintik és romák áldozataira emlékeztet. Mint ahogyan civil szervezetek kezdeményezése volt az is – köztük e kötet létrehozóinak törekvése is –, hogy 2015. április 15-én az Európai Parlament az anticiganizmust a rasszizmus sajátos formájának minősítette, amely ellen minden eszközzel fel kell lépni; augusztus 2-át pedig a roma holokauszt nemzetközi emléknapjaként ismerte el az Európai Parlament, és javasolja a tagországoknak is felvenni ünnepeik sorába. A kezdeményezés elismertetésében múlhatatlan érdemeket szerzett Soraya Post, a European Roma and Travellers Forum (ERTF) egyik alapító tagja, aki a svéd Feminista Kezdeményezés európai parlamenti képviselőjeként tette meg javaslatát.

Hogy ne fedhesse homály többé, két népet üldöztek a nácik születésük okán: a zsidókat és a cigányokat. S a múlttal való szembenézés, a fájdalmak okozásának és elszenvedésének bevallása állítsa meg végre az újra terjedő gyűlöletet, a bűnbakképzést, a kirekesztés minden formáját. Hogy békében élhessünk! S büszkén vállalhassuk kettős identitásunkat!

Budapest, 2024. június 1.

Bársony János – Daróczi Ágnes – Bogdán Péter

Romano Instituto – Cigányságkutató Intézet Alapítvány

Summary

Of the two earlier editions of this important subject of Roma history the first was published for the 60th anniversary of the Holocaust (Hungarian edition: Pharrajimos – Romák sorsa a Holocaust idején. L’Harmattan Kiadó, Budapest, 2004. English edition: Pharrajimos: The Fate of the Roma During the Holocaust - Idebate Press, New York, London, Amsterdam, 2008).

The second edition, Kali Trash was also published on the anniversary of the Holocaust, and also focused on Hungarian events unfolding during the Holocaust, and included over ten years of research. Kali Trash was not distributed in bookstores; it was privately published by Romano Instituto – Institute for Roma Studies.

The present third edition, Samudaripen, was completed for the 80th anniversary of the Holocaust, and continues to explore the fate of the Roma. This volume, published by Corvina Publishing, is available in bookstores.

János Bársony conducted the research and analysis in connection with historical processes. He delved into the archives, libraries and records to research contemporary newsreel and newspaper articles. Ágnes Daróczi contributed to this work as editor, a reporter interviewing survivors, recording and analyzing their accounts. Péter Bogdán contributed to the book through archival research and the management of charts showcasing all data collected. The three researchers’ approach complemented each other, enabling us to present the reader an edition full of interesting new facts and interpretations.

Not only do we try to provide the reader with facts for a better understanding of what happened, but also intend to close the debate on the sufferings of the Roma during World War II through the clarification and detailed description of specific notions and terms used at the time. We want to prevent such events from reoccurring, at a time when public denial of the Roma Holocaust in Hungary is not considered a crime by the Public Prosecutor’s Office, which failed to uphold the rule of law in spite of being condemned and criticized.

For conceptual clarification, at the very beginning we consider it important to discuss the meaning of different terms used to define the Roma Holocaust in international Roma literature and public life.

Kali Trash6 – Pharrajimos7 – Samudaripen8 – are the three Romani expressions used by different Roma communities to define the horrific period in history called the Holocaust.

The authors concluded that each of these mutually complementing terms express different perspectives and determine different ways of thinking about what happened, they all take each other for granted.

The Romani definition of Pharrajimos is to cut up, to dismember, to die. Its English transcript according to Professor Ian Hancock9 is Porrajmos, but phonetically remains spelt ‘pharrajimos’. This resulted in phonemes of the Romani English languages having totally different meanings, being nevertheless pronounced the same way.

What is even more problematic is that Hancock uses this term in a different meaning, since its use is taboo among Roma for being associated with nudity and sexuality, even while defining a part of our history and past, intended to evoke neutral and empowering contents from collective memory.

That’s why we decided to list and analyze words still used today in different dialects of Romani spoken throughout the diaspora, even if these dialects still do not have a standard written form.

The first expression Kali Trash meaning “black fear” captures the events from an emotional, spiritual angle. It refers to the feeling surfacing when the known and predictable world turns violently hostile for inexplicable reasons. It expresses the general vulnerability of Roma exposed to inhuman attack of bloodthirsty, irrational and destructive people acting under social pressure. It describes petrified Roma masses appearing as defenseless scapegoats at the mercy of their persecutors.

The term Pharrajimos means among other things “to cut up”, and refers to the severing of Roma tribes’ and clans’ communication network, the resulting state of the ethnic group and its individual members being left to fight for themselves, and external irrational and mortal violence destroying the Roma community.

The third term Samudaripen means “to murder”. It refers to a reign of death, expressing disregard for the value of life and the loss of meaning of human nature, emotions, intellect and faith. We feel that all three of these terms express the events that unfolded.

Our new edition, published by Romano Instituto Foundation, describes the events of the Roma Holocaust in Hungary and its historical context. It presents how rule of law did not apply during the Horthy era to the Roma population. They suffered from arbitrary acts of the gendarmerie and the administration. Their rights to housing, property, free movement and human dignity could be violated at any given time.

This edition presents the latest research findings made in connection with the history of the internment camps in Komárom called Csillag (Star) Fortress. In seventy years’ retrospect, Hungarian military command of Csillag Fortress is mapped in detail, including individual officers who were personally responsible for the horrific conditions created there, leading ultimately to the death of more than 1200 Roma individuals, most of whom were children and elderly. They were never put on trial, since they found a clever legal loophole claiming that they were simply the officers of a military penal institution. Accounts by survivors and their descendants give us insight into how the Csillag Fortress functioned: a place where the names of the deceased were only recorded for the first two weeks, after which they placed bodies in mass graves, or later on dumped them into the Danube through a hole cut into the ice of the frozen river.

Compared to the previous edition, the new volume includes significantly more interview excerpts, personal testimonies, and reports prepared by Roma activists.

In the second edition Pharrajimos we took a new approach to the persecution of Roma in Hungary, focusing on the mass internment of Gypsies in the Great Plain. We offered a new interpretation of internment camps, 55 of which are named in our edition. 52 of these camps functioned as Gypsy internment camps, while 3 of them were mixed camps for around a thousand internees.

In the ten years of new research since the first volume was published, additional camps have been identified. For the new edition of Samudaripen, we now know of 95 camps where the Roma were interned under the burden of forced labor and deprivation of freedom.

We present the antagonism between the Nazi “Übermensch” superhuman genocidal desires and prevailing food shortage, as well as how this tension made the Germans and their puppet state Hungary increase agricultural production on Hungarian large holdings. Struggling with an acute shortage of labor, Gypsy ‘slave laborers’ were forced to work for free to supply the Reich. While Jews were deported en masse to Auschwitz from spring 1944, Hungarian Gypsies were mostly placed in internment camps set up on large holdings, dubbed “the pantry Europe” at the time, and forced to labor under the supervision of Hungarian gendarmerie and German officers.

This also demonstrates how German military interests dictated that Roma were to be employed on large estates in Hungary rather than being deported to Germany. In most cases however, conditions in domestic Roma internments did not differ from German internments. Arbitrary rule and violence prevailed similarly in both. Huge numbers of elderly people died in these domestic camps, while women’s sons or husbands fought on the front lines for their homeland.

Based on survivor testimonies we identified 95 paramilitary internment camps, as well as 4 mixed internment camps where not only Roma internees were forced to work.

Out of these 95 camps, 14 were military internment camps, 23 domestic internment camps, and 54 agricultural internments camps, where Roma were collectively interned and a whole community was subjected to forced labor.

Our research findings conclude that at least a quarter of the Roma population in Hungary (an estimated 200,000) were interned in camps and subjected to forced labor.

We present several recently exposed mass murders. Contrary to the 8 locations known to date, we have data on 29 locations where mass murder took place. Further research is urgently required to explore the details and written documents that probably exist. We share information on the futile attempts made to bury the bodies lying in unmarked graves. We even name victims whenever possible based on our data.

We present the list of Hungarian Gypsy prisoners based on data provided by five German camps, as well as their place of birth whenever possible. Neither the list of Hungarian Gypsy prisoners interned in German Camps, nor the 31 Gypsy transports so far identified is a final number.

We have also made efforts to eliminate duplications and errors in this edition. Further research and deeper insight into documents compiled in the German camps is needed to expose more clearly what really happened. We present a chart based on current research on the captivity of Hungarian Roma in Germany. In previous volumes, we reported 1,848 individuals deported to five camps. In the current volume, the number of known deportees exceeds 2,500. Compared with previous books, and a novelty to Roma Holocaust research in Hungary, the current volume also includes the history of Roma resistance and rescue efforts. We present the activities and fate of a Roma partisan group in Hungary, as well as descriptions of actions taken by those who rescued and supported the persecuted.

We also publish studies on the period prior to the Roma Holocaust, when Roma people were deported to the German-occupied territory of Serbia, where Jews and Gypsies were taken hostage and killed by the thousand. The Roma were also deported to independent Croatia, where Ustaša killed masses of Serbs, Jews and Gypsies along the highways and in the Jasenovac concentration camp, from April 1941.

We present the facts on the deportation of Jews and Roma from Southern Poland and Ukraine, as well as forced displacements referred to by some historians as the “actions of the Aliens’ Police Authority”, which led to the death of some twenty thousand innocent people, culminating in the Kamenets-Podolsk massacre of Autumn 1941.

By analyzing history after the Holocaust, we provide an explanation of the underlying social, political and economic causes, and the continued persecution of the Roma in the years between 1945–1956.

We discuss the omission of Roma and review the reintroduction of legal regulations depriving the Roma of their fundamental rights. We analyze its impact on anti-gypsyism in Hungary, as well as the popular use of the racist expression ‘Gypsy Crime’ during the communist era, even after political changes took place in Hungary. We share papers written on Roma Identity in the educational system, which equally include propositions on the need for consensus, as well as discussions on possible ways toward a solution, including changes in the educational system itself. We present over 1100 Hungarian communities, and discuss Roma suffering based on over 7000 accounts, 5000 of which have been collected recently. In contrast to the previous volumes, we no longer publish political treatises, but have endeavored instead to illustrate our message with photographs and documents.

The research published in this edition was funded by the Romano Instituto Foundation and private donors. We only managed to secure public funding in the years 2014 and 2023.

Although the Roma are Hungary’s largest minority group, they still do not have their own institutions, research center, museum, cultural center, or theatre. Moreover, nothing of their history has been published in either of the languages they speak. Public research institutions do not consider it their task to research history from a Roma perspective, include centuries-old oral history in the syllabus, or create an acceptable narrative of the Roma image.

Despite this tangible democratic deficit, we are proud to report that a Roma Holocaust Memorial Monument to commemorate the victims was inaugurated in 2006 along the banks of the Danube, the result of the successfully cooperating Roma organizations.

Not long after, a Memorial for the Sinti and Roma victims of the Nazi regime was finally erected near the Reichstag in Berlin. We would also like to see a memorial site of remembrance and monument established at Hungary’s largest Roma cemetery, located within the Komárom Csillag (Star) Fortress, to honor the sufferings of the victims and the nearly 1,500 Roma who perished there.

Another important achievement of the International Roma Movement is that on the 15th of April 2015, the European Parliament declared anti-Gypsyism as a specific form of racism that must be eliminated at every level. This has been an important ambition shared by the authors of this edition. In addition to this declaration, the European Parliament recognized August 2nd as European Roma Holocaust Memorial Day, and recommended Member States to officially declare it a national holiday.

Soraya Post, representative of the Swedish Feminist Initiative Party and Member of the European Parliament, played a major role in this achievement, and also represented this cause as co-founder of the European Roma and Traveler’s Forum.

Let us repeatedly clarify once and for all: the two groups of people persecuted by the Nazis because of their race were Jews and the Roma. Let us get rid of all resurfacing hatred, scapegoating and all forms of exclusion by confronting the past and coming to terms with the pain caused and endured. For living in peace, and for taking pride in our dual identity!

1. fejezet Gondolatok

„Búbánat, búbánat,

Ha megfoghatnálak,

Kötélbe kötnélek,

Dunába löknélek.”

(népdal)

Augusztus 2. a roma holokauszt nemzetközi emléknapja. 1944-ben ezen a napon számolták fel véglegesen Auschwitz-Birkenau B II/e-vel jelzett cigány lágerét, és kergették gázhalálba a megszállt Európa országaiból összeszedett és ott őrzött több mint 22 000 fogoly közül a még életben lévő mintegy 3000 embert. A lágerből jól láthatók voltak a gázkamrák, a krematóriumok. Az áldozatok pontosan tudták, mi vár rájuk. Tehát védekeztek. Mindennel, ami a kezük ügyébe került. Ahogy az első megsemmisítési kísérletnél, 1944. május 16-án is. De ez már nem sikerülhetett. Gyilkosaik alaposan felkészültek. Elfojtották ellenállásukat.

Nem ez volt az egyetlen helyszíne a tömeges gyilkosságoknak. A nácik 1941-ben Kulmhofban 5000 romát gyilkoltak meg gázautókkal, a horvát usztasák 1941-ben Jasenovacon baltákkal mészárolták le romák ezreit. A megszállt ukrajnai és oroszországi területeken az Einsatzgruppék halálcsapatai lőtték tömegsírokba a romák, zsidók és politikai ellenfeleik százezreit. Tetteik hírhedt helyszíne a Kijev melletti Babij Jar, Riga, Kercs, Kamenyec-Podolszkij és még sok-sok település.

A náci lágerbirodalom halálra dolgoztatással, éheztetéssel gyilkoló nagyüzemeiben – Ravensbrückben, Natzweilerben, Sachsenhausenben, Flossenbürgben, Buchenwaldban, Dachauban, Bergen-Belsenben, Oranienburgban, Neuengammeban és több száz melléktáborban – több tízezer roma vált mártírrá, hasonlóan a lengyelországi halálgyárak, Majdanek, Auschwitz, Birkenau, Kulmhof, Treblinka gázzal megölt áldozataihoz.

A cigány áldozatok pontos számát máig nem ismerjük. A történészek általában félmillióra becsülik. Megölték a németországi, ausztriai, lengyelországi, lettországi, észtországi, horvátországi, litvániai romák közel 80-90 százalékát. Veszteségeik hasonlók az ottani zsidók veszteségi arányaihoz.

***

Magyarországon több mint 600 éve élnek cigányok. Azóta közös a sorsunk. Együtt küzdöttünk és szenvedtünk töröktől és labanctól, háborúktól, járványoktól és árvizektől; építettük ismétlődően, szinte a kezdetektől újjá a településeket, az országot – gyakran a romák verte vályogból, vert falakból, az általuk égetett téglákból, bányászott kövekből, maguk készítette fémszerszámokkal vagy általuk (is) készített és szerelt betonelemekből. A romákkal közös keresztény hit, a közösen beszélt magyar nyelv, a közös zenei hagyomány is összekapcsolta kultúránkat.

Kezdetben a romák fontos hadiipari szaktudásuk alapján kiváltságokat kaptak nemzeti királyainktól. Adójuk fejében szabadon vándorolhattak, űzhették mesterségeiket, hordhattak fegyvert, mentesek voltak a vámoktól, a helyi bíráskodás elviselésétől, földesúri kötelmektől – miközben tőlünk nyugatabbra gyanús idegenként üldözték, gyilkolták őket.

Mária Terézia császárnő rendeleteivel kerültek a romák alávetett jobbágysorba. Miután a török háborúk, a nemzeti szabadságküzdelmek katonai ellátására elfogyott az igény, szaktudásuk jelentősége csökkent. Képletesen szólva: váraink felrobbantása után a tárogatóinkat is elégették. Ekkor már alig voltak szabad jobbágytelkek. A kiváltságos csoportból történő röghöz kötő lecsúszás a kiszolgáltatott falusi elnyomottak elnyomottjai, a falusi föld nélküli zsellérek közé helyezte őket két évszázadra, „újmagyarokként”, roma önazonosságuk célul kitűzött megsemmisítése mellett. Így váltak megvetett, lesajnált csoporttá a falusi környezet számára. A romák alávetettségét, szegénységét önhibájukkal magyarázták, miközben a jobbágytelek nélküli kényszerletelepítés sodorta őket ebbe a helyzetbe. A környezet felsőbbrendűség-tudatát a Nyugatról áramló eszmék és a romániai rabszolgaság után beáramló sötét bőrűeket lenéző félelmek és ideológiák is erősítették.

Az életben maradást az uradalmi cselédmunka, a régi mesterségek maradékai és az új helyzethez való családi, egyéni szintű alkalmazkodás jelentette. Szinte minden roma család kialakított alá-fölé rendeltségen alapuló egyenlőtlen, gyengébb vagy szorosabb munkakapcsolatot módosabb parasztcsaládokkal. A cigányok felhasogatták a fát, tapasztást, meszelést, takarítást, nagymosást, trágyahordást, kapálási munkákat végeztek a „támogató keresztkomáiknak” – száraz kenyérért, avas szalonnáért, beszáradt befőttért, pár marék lisztért, némi zsiradékért, elhullott állatért. A fizetség ugyan gyenge volt, de a kapcsolat és az egymásrautaltság erős, s így viszonzásul, a tavaszi éhezések idején, számíthattak a „komák segítségére” nagy gondjaik közepette.

A romák korábbi, vándorló iparos, szolgáltató hagyományaiban nem jelent meg a tartalékolás, vagyongyűjtés, hiszen a vándorok a bizonytalan utakon mindig ki voltak téve az erősebb, helyi hatalmasok rabló irigységének. Később sem nagyon nyílt módjuk a vagyonszerzésre. Általában a jobbágyfelszabadítás után sem jutottak házhelyhez, telekhez, tulajdonhoz. Uradalmi telken vagy falusi legelőkön, értéktelen ártereken építhettek megtűrt kalyibákat addig, amíg a tulajdonosok újabb érdeke máshová nem küldte őket onnan, vagy az ismétlődő árvíz el nem vitte az otthonukat. Így azután a roma lakóhelyek döntő része sok-sok évtizedre az ideiglenesség építészeti jellegzetességeit hordozta.

A kiszolgáltatottság elől menekülni kívánó, elűzött vagy más országokból ideérkező, úton lévő roma családok ellen a hatóságok folyamatosan és fokozott erővel, kényszerrel harcoltak. Börtönnel, veréssel, később internálással, megalázással, tömeges razziákkal, szerény javaik, gyermekeik, állataik elkobzásával, teljes jogfosztással. Ez bármikor kiterjedhetett a letelepült putrilakó romákra is – tehát a hazai romák többségére –, hiszen a hatóság belátása szerint ítélhette őket ideiglenesen letelepült, veszélyes „vándorcigányoknak” a legkisebb konfliktus vagy erődemonstrációs igény esetén. Ez alól csak a városi roma iparosok, zenészek csoportjai és a falvakban tulajdonhoz, tekintélyhez jutni próbálók ritka esetei jelentettek kivételt, akiknek sikerült az emancipáció vagy az asszimiláció, az eltűnés lépésein előrébb haladni.

A testi jellemzők és személyes adatok teljes nyilvántartása – mert cigánynak született, 1937

A romák nem voltak társadalmilag, ideológiailag vagy vallásilag egységessé szervezett közösség. Különböző nyelvi, kulturális, törzsi és életmódcsoportjaik között alig volt átjárás, információ. Ez a folyamat csak a XX. század második felében indult meg közöttük. Döntő többségük sem közösségileg, sem egyénileg nem emancipálódott, nem lett egyenjogú tagja a környező társadalomnak, „alsóbbrendűként”, lenézett jogfosztottként ki volt szolgáltatva a hatóságok önkényének, diszkriminációjának, helyzete megváltoztatására nem rendelkezett gazdasági, érdekképviseleti és kommunikációs erővel. Az alig polgárosult, félfeudális magyar falvak széleire kis mértékben jutottak morzsák a civilizáció áldásaiból, a népoktatásból, a jogegyenlőségből és a jogbiztonságból, az egészségügyi és szociális ellátásból – és a társadalmi közvélekedés, a környezet „természetesnek, magától értetődőnek” tekintette ezt a helyzetet. Közfeladatnak elsősorban a nyomor okozta járványveszély elleni küzdelmet, a megalázó, erőszakos szertartásként lefolytatott tetűirtást tekintették csupán.

Az újkor hajnalától a nagy földrajzi felfedezések, a hittérítők és gyarmatosítók tevékenysége, az új világok kirablása szétzúzta a korábbi keresztény univerzalizmus istenben való testvéri egységről hirdetett világképét, és helyébe az eltérő bőrszínűek elmaradott, alacsonyabb rendű, leigázható csoportként kezelése lépett. A felvilágosodás hatása, az egyenlőségeszmény ugyan rést ütött ezen a falon, de a gyarmatosító, felsőbbrendűségi tudat a legújabb korban a rasszista ideológiákban új erőre lelt.

A XX. század elején terjedő, a szabadelvű polgári jogegyenlőséget, szabadságeszményt tagadó és egyre szélesebb körben uralomra jutó egyik koreszme a faji felsőbbrendűség mítosza volt. Az áltudományos szociáldarwinista mezbe öltözött gondolkodás az emberi rasszok különbségeit abszolutizálta, és hamisan feltételezte, hogy az emberiség különböző fajokat alkot, amelyek élet-halál harcot folytatnak egymással az emberi civilizáció feletti uralomért. Hirdetői az „északi, germán árja faj” felsőbbrendűségét, világuralmi elhivatottságát hirdették a többi, szolgaságra és kiirtásra váró „faj” legyőzésével. Elveik között szerepelt a „vezéreszme”, a rend és engedelmesség, a nemzeti állam mindenhatósága, a fegyelem, a militarizmus, az erőszak, a hagyományos paraszti és rendi közösségek bálványozása, illetve a modernitás, a világkapitalizmus, a nemzetközi szocializmus, az egyéni szabadság, az emberi jogok, a polgári humanizmus, a valláserkölcs elutasítása.

Ezek a tanok még a kor tudományos színvonalán is tarthatatlanok voltak, hiszen nyilvánvaló, hogy az emberiség biológiailag egységes faj, a rasszkülönbségek sem feltételeznek hatalmi harcot egymás leigázására, nincs külön északi, germán, árja rassztípus sem. Ennek ellenére hazánkban máig is tömegével akad olyan iskolázott ember, aki hisz abban a téveszmében, hogy van magyar faj, hogy a magyarság fajilag, biológiailag vagy rassz szempontjából meghatározható. De még jogi nyelvünkben is fajüldözésnek értelmezik a rasszizmust.

Ez az ideológia gyors sikert aratott az első világháborút elveszített Németországban, hiszen egyszerű volt. Csak a német faji felsőbbrendűség, uralom hittételét kellett elfogadni, ettől kezdve minden társadalmi problémára kétszavas válasz volt adható: „német érdek”. Ez a koreszme Hitler és a nácik németországi uralomra jutásával elkezdte megvalósítani a programját. Először közvetlen politikai ellenfeleivel számolt le, majd a nürnbergi faji törvényekkel kijelölte belső ellenségeit, a zsidókat, cigányokat, németországi feketéket, akiket megfosztott állampolgári jogaiktól, mint a német „népközösségen élősködő alacsonyabb rendűeket”. Az új birodalom lépésről lépésre támadott rá szomszédaira, a „német élettér” meghódításáért igázta le Európa nagy részét, és vezette be tömeggyilkos „új rendjét”, amelyet a létrejött bábállamok is jórészt követtek. Ennek az új rendnek volt szerves része az államilag és iparilag szervezett rabszolgaság és népirtás, a koncentrációs és megsemmisítő táborok, vérengzések világa. Fő kiirtandó ellenségnek a „judeo-bolsevista, plutokrata nemzetközi zsidóságot” tételezték, de ki akarták irtani az elérhető alacsonyabb rendűnek hirdetett népeket: cigányokat, feketéket, „ázsiaiakat” (idesorolták volna valószínűleg később a magyarokat, bolgárokat is, akik „életterükben” laktak). De ellenségnek tekintették és irtották a népközösségre „tehertételt jelentő”, elmebetegségben, gyógyíthatatlan betegségben, fogyatékosságban szenvedőket is; és irtották a vallási és szexuális kisebbségeket. A lengyeleknek és az oroszoknak a rabszolgák szerepét szánták. A náci birodalom megerősödése és eszmei hatása Magyarországot sem hagyta érintetlenül.

***

A XIX. században a hazai zsidóság körében a polgárosodás tömeges és gyors sikereket ért el. A zsidók döntő többsége emancipálódott, egyenjogúságukat állami garanciák övezték, jelentős csoportjaik gazdaságilag és kulturálisan megerősödtek, komoly szerephez jutottak a hazai ipar, a kereskedelem, illetve a bankrendszer irányításában, a művészeti életben és a sajtóban. E gyors sikerek felerősítették a lemaradó dzsentrik, az úri középosztály, a parasztság és a proletariátus egy részének féltékenységét, irigységét. A gazdasági válság, a modernizációs félelmek, a világháborús vereség, a trianoni békeszerződéssel elcsatolt országrészekből kisemmizetten idemenekült hivatalnokok, tulajdonosok konkurenciahatása és kenyérféltése – és mindez együttesen – jó táptalajt jelentett a paranoid náci mintájú fajelmélet és antiszemitizmus térnyeréséhez.

A „magyar hegemóniáért” vívott küzdelem és törvényhozás elsődlegesen az emancipáció „túlzott” eredményeinek „visszacsinálását” hirdette meg programjául, majd észrevétlenül és rohamosan ment át a jogfosztás lépcsőin át a „nemzetidegennek”, megbízhatatlannak hirdetett zsidók kirablásába, gettókba zárásába, koncentrációs táborokba hurcolásába, hazai vérengzésekbe.

A hazai romák esetében nem volt szükség az emancipáció törvények és erőszak útján való „visszafordítására”, hiszen az emancipáció, a polgárosult jogegyenlőség be sem következett. Jogfosztott létük, emancipációjuk hiánya, a jog sáncain kívül rekedtségük addig is nyilvánvaló volt. Bármikor korlátozhatták a falvakban munkavállalásukat, lakhatásukat, közlekedésüket, költözésüket, állattartásukat, keresményük felhasználását, személyes biztonságukat, emberi méltóságukat a környezet vagy a csendőr tetszése szerint. Az üldözés gyakorlatba ültetéséhez elég volt a vándorcigány-ellenes 1916-os rendelet alkalmazása, a rendszeres cigányrazziák és az internálás lehetőségének érvényesítése.

1938-ban egy egyszerű csendőrségi nyomozati utasítás segítségével elrendelhették a romák kollektív megbízhatatlanságának kinyilvánítását, és ez alapján akár tömeges internálásukat – a többi már alacsonyabb szinten vagy szóban történt. Az országból való eltávolítás, a gettózás, a kényszermunka, az internálás, a tömeggyilkosságok, a németországi láger mind „járt” a (faji alapon) megbízhatatlanoknak. Ugyanakkor Magyarországon sajátosságot jelentett a roma holokauszt esetében a szabályok értelmezésének tág lehetősége; a precíz jogszabályi utasítások hiánya számos kibúvót, félreértelmezést is lehetővé tett a végrehajtó hivataloknak, hatóságoknak. Itt kevesebb szerepet játszott a zsidók esetében működő német felsőbb szervezés.

Anya gyermekével – Néprajzi Múzeum/7387

Hogy itt a romák kiirtására irányuló nyilas és náci szándék viszonylag „kis hatásfokkal” realizálódhatott, abban a helyi tradicionális kapcsolatok, az emberi szolidaritás hálói, a helyi, országos és német munkaerőigények, az idő előrehaladtával pedig a közigazgatás szétzilálódása, a kapkodás, az orosz csapatok közeledtével a megtorlástól való félelem egyaránt közrejátszott. Magyarázat lehet az is, hogy a romák szegények voltak, nem vonzott másokat a kirablásuk, valamint a helyi gazdaságnak is kellettek az olcsó cigány szolgák…

Szintén a negyvenes évek hazai romapolitikai sajátossága volt, hogy a korábbi feudális, rendi meghatározottságú környezeti felsőbbrendűség-tudat búvópatakszerűen, lassan átitatódott a náci fajvédelmi eszmékkel. Tehát a korábbi, alánk rendelt, de valahol hozzánk tartozó csoportból a nehezen megtűrt idegen státuszába kerültek a romák. A két nézőpont alig vált külön, nem voltak éles cezúrák, és ez a szemlélet furcsa módon korántsem ért véget a nácizmus bukásával, mint ahogy a romák jogfosztása is tovább élt a hatvanas évekig, szinte háborítatlanul.

Ezt törte meg a romák tömegeinek első generációs ipari és mezőgazdasági munkásléte, és a téeszesítéssel kialakult munkásszállási és „fekete vonatos” élet. Megjegyzem, ugyanebben az időben jelentős paraszti tömegeknek jutott hasonló sors, az ipari vendégmunkás édesapa hiánya sok családot csonkított meg. A rendszerváltás szabadsága, illetve az azt kísérő gazdasági válság és szerkezetváltás napfényre hozta az addig rejtettebben zajló folyamatokat. A tudati területen a rasszista ideológiáról, gyakran a közbeszéd és a cselekedetek folyamatosságáról is beszélhetünk napjainkig – eufemisztikusan előítéleteknek nevezve a jelenséget. A szembenézés – kivéve a hatvanas-hetvenes évek néhány filmjét, illetve az utóbbi négy évtized polgárjogi jelenségeit – a társadalmunkban folyamatosan jelen lévő anticiganizmussal, mint a rasszizmus egy sajátos formájával, mind a mai napig elmaradt.

Közben a hatvanas évek végétől megindult a hazai romák öntudatosodási, emancipációs mozgalma. Célkitűzéseit, a romák jogegyenlőségének kívánalmát elfogadták és átvették a cigányok meghatározó tömegei, magukat egyenrangú, egyenjogú nemzetiségi kisebbségnek tekintve. Jogegyenlőségüket az Alkotmány és a nemzetközi jog is deklarálja. Csakhogy az ünnepélyes kívánalmak szintjén aligha lehet érvényt szerezni a tényleges diszkrimináció felszámolásának, illetve nem lehet túljutni a társadalmat átitató hagyományos felsőbbrendűségi, rasszista beidegződéseken. Főleg akkor nem, ha a romák túlnyomó többsége újból létbizonytalanságba, tömeges munkanélküliségbe, szegénységbe, kiszolgáltatottságba került.

A hazai cigányság kettős identitású kisebbség. Egyaránt vallja magyarságát és cigányságát. E két identitás szembeállítása, kizárólagosnak nyilvánítása a közös társadalmunk békés jövője elleni legnagyobb merénylet. Az újnáci csoportok, erőszakszervezetek „cigány bűnözést” hirdető tüntetései, gyűlölködése ezt az erőszakot követi el köztársaságunk ellen a szemünk előtt.

Emlékeztetni kívánunk arra, hogy már nem először. És ismerhetjük a következményeket is. A nemzetiségi gyűlölködés, a szűkkeblűség és a türelmetlenség ágyazott meg Trianonnak a vesztes világháború következményei mellett. A magyar és náci fajvédő rasszista politika okozta az ország iszonyú háborús vérveszteségét, jó részének lerombolását, a nyilas rémuralmat, a hosszú, idegen megszállást a rákövetkező időszakban.

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7082 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License