A regény fikció, melyet valódi személyek és események inspiráltak, a sztorit pedig BB Easton 44 fejezet 4 férfiról című kötete vezette fel. Bár a környezet és a legtöbb bemutatott szituáció igaz történéseken alapul,
a fizikai tulajdonságokat és a szereplők neveit
(BB-n kívül, természetesen) megváltoztatták,
hogy eltitkolják valódi kilétüket, és védjék személyiségi jogaikat. Bárminemű hasonlóság igazi személlyel pusztán a véletlen műve lehet.

A káromkodások, erőszak, részletes szexuális tartalmak, valamint a fiatalkorú bűnözés témái miatt ezt a könyvet nem ajánljuk a tizennyolc éven aluliak számára –
sőt, valószínűleg teljesen el kellene rejteni előlük.

Ezt a könyvet szüleimnek ajánlom.
Vegyétek ezt bocsánatkérésnek, amiért hazavittem vacsorára egy huszonkét éves, tetovált fejű sittest...
amikor még csak tizenhat voltam.

Olyasfajta bocsánatkérés, amelyet soha az életben
nem szabad elolvasnotok... soha.

Bemutatkozás

Kétféle ember létezik a világon – azok, akik olvasták a 44 fejezet 4 férfiról című kötetemet, és azok, akik nem. Mindkettőt örömmel látom itt. Kivéve persze, ha ahhoz a csoporthoz tartozol, akiknek történetesen Bradley vagy Easton a vezetékneve. Ebben az esetben egyszerűen túl nagy esélye van annak, hogy vér vagy házasság útján rokonok vagyunk, így nem engedhetem, hogy tovább lapozz. Kérem, Mrs. Bradley, tegye le a könyvet, és lassan hátráljon el tőle. Higgyen nekem, Mr. Easton. Az önök érdekében teszem.

Ha nem Bradley vagy Easton a vezetékneved, és most találkozol először Harley Jamesszel, azt javaslom, kapaszkodj. Ő a legtutibb babaarcú rosszfiú, aki életem kalandjára vitt el. Harley karaktere az egyik expasimon alapul, de nevét, jellemző külső tulajdonságait és személyiségjegyeit megváltoztattam és/vagy felnagyítottam, így még az anyja sem ismerné fel. Mármint, biztos gyanakodna, de átkozottul nem tudna semmit sem bizonyítani.

Ha az első csoporthoz tartozol, akkor már ismered Mr. Harley Jamest – tulajdonképpen mindkét verzióját. Találkoztál a szeretnivaló idiótával a valódi naplóbejegyzéseimben, és a kitalált nőcsábásszal is azokban, amiket szándékosan hagytam elöl, hogy Ken megtalálja őket. Nos, örömmel jelentem, hogy a kitalált, nőcsábász Harley szerepel ebben a könyvben. A regényben bemutatott események, a környezet és az idővonal többnyire valódi történéseken alapulnak. Igyekeztem mindkét világból a legjobbat nyújtani a kedves olvasónak – a szexi, veszélyes, tetovált hőst és egy merész, vad, igaz történetet.

Mint ahogy az előző könyvben is elmondtam, ez a regény az én igazságom – csak nem százszázalékban az igazság.

(Ebben az esetben inkább olyan hatvanöt százalékban. Maximum hetvenötben.)

Élvezd az utazást!

Szójegyzék

1/min (rövidítés) a percenkénti fordulatszám rövidítése. Az angol eredetű RPM-et (Revolutions Per Minute) is szokták használni.

429 (főnév, szleng) oldtimer Mustang hétliteres motorral.

5.0 (főnév, szleng) Ford Mustang ötliteres, V8-as motorral, amit 1979–1993 között gyártottak. A meghatározás a kis ezüstemblémára utal, amit az első kerékdob mögé erősítettek ezen a modellen, és amin az 5.0 volt olvasható.

911 (főnév, szleng) egy Porsche 911-es modell.

asszonyverő (főnév, szleng) fehér atléta, amit általában a férfiak alsóruházatként hordanak. A kifejezés a bántalmazó, munkásosztálybeli férfikarakterekre utal, akik ilyen ruhadarabokat szoktak viselni a klasszikus, amerikai filmekben.

ATV (rövidítés) terepjárók, quadok. Az All-Terrain Vehicle angol nyelvű rövidítése.

AWOL (rövidítés) Az engedély nélküli eltávozás angol nyelvű rövidítése. Katonai szakkifejezés, azokra a katonákra utal, akik engedély nélkül elhagyták a helyőrséget.

bazillion (főnév) kitalált szám valahol a kismillió és a kurva sok között.

beköp (ige, szleng) értesíteni a rendőrséget vagy a hatóságokat arról, ha valaki illegális cselekményt követ el.

benzo (főnév, szleng) illegálisan fogyasztott szorongásoldó, mely a benzodiazepinek osztályába tartozik. Például a Xanax, Válium, Lorazepám és a Klonazepám.

betép (ige, szleng) MDMA/ecstasy hatása alatt lenni.

bőrfejű (főnév, szleng) a szkinhed szubkultúra tagja.

bőrnyakú (főnév, szleng) megalázó meghatározás, amivel az Amerikai Egyesült Államok Tengerészgyalogságának tagjait jellemezték.

csatornapatkány (főnév, szleng) hajléktalan, vagy tranziens fiatal, akinek a külső megjelenését és az életstílusával kapcsolatos döntéseit a punk szubkultúrával azonosítják.

csörlő (főnév) motorizált forgódob, amit arra terveztek, hogy hosszú kábel vagy kötél segítségével behúzzon valami nehezet, ha hozzákötik. Például egy kocsit, ami beleragadt a sárba, mint egy kis pöcs.

csúzlirakéta (főnév, szleng) az importált motorok egy specifikus típusa, melyre jellemző a pehelykönnyű súly és aerodinamikus vázszerkezet, többnyire az utcai versenyzők részesítik előnyben.

DMV (rövidítés) a Közlekedési Hatóság angol nyelvű rövidítése.

farol (ige, szleng) amikor a jármű hátulja jobbra-balra csúszik a vezető nem megfelelő járműkezelése, vagy egyéb vonóerő-problémák miatt.

fastback (melléknév) a legszexibb izomautó-típus, amit valaha gyártottak, jellemzően úgy alakították ki, hogy a tető folytonos vonalban, gyakorlatilag csúszdát képez a hátsó spoilerrel.

forgatónyomaték (főnév) egy autókkal kapcsolatos mérőszám, amely megadja, hogy mennyire hamar gyorsul fel egy jármű. A rövid távú utcai autóversenyzésben fontosabbnak tartják, mint a lóerőt.

gyári/szabványos (melléknév) olyan jármű, amin semmilyen modifikációt nem végeztek.

huszonkettes (főnév, szleng) huszonkét coll átmérőjű abroncs.

javító (főnév, szleng) javítóintézet, börtönszerű intézmény a fiatalkorúak számára.

kábszerbolt, head shop (főnév) olyan üzlet, ahol kifejezetten marihuánát és egyéb dohánykellékeket lehet vásárolni.

MDMA (rövidítés) a Metiléndioxi-metamfetamin utcai drog rövidítése, melyet gyakran csak ecstasynak neveznek.

motorfej (főnév, szleng) autó/versenyzés megszállott, aki rengeteget tud a kocsikról.

Natty Ice (főnév, szleng) Natural Ice, egy olcsó amerikai sörmárka, amit a vidékiek részesítenek előnyben.

népszálló (főnév, szleng) olcsó, vagy ingyenes szállás minimális komforttal; gyakran több ember is lakik ott egyszerre, és arra használják a helyet, hogy elmeneküljenek a rendőrség elől és/vagy drogozzanak.

nyúltilop (főnév) egy mitikus, főleg az észak-amerikai folklórban „elterjedt” állat. Egy mezei nyúl és egy antilop elképzelt kereszteződése.

paló (főnév, szleng) kitalált szó, ami azt jelenti, hogy passzív csaló.

perjel (főnév, szleng) korábbi elmarasztalások, ítéletek.

POS (rövidítés) a szar alak angol nyelvű rövidítése.

saraz (ige, szleng) terepjáróval vagy quaddal száguldozni sáros területeken, például folyómedrekben, vagy mezőkön egy kiadós eső után. A kikapcsolódás elsődleges célja, hogy az illető járműve minél koszosabb legyen anélkül, hogy akárcsak egyszer is elakadna a sárban.

SoCo (rövidítés, szleng) Southern Comfort, whiskey-márka.

sörparti (főnév, szleng) a kamaszok és fiatal felnőttek társas összejövetelének egyik formája, ami egy hordónyi olcsó, pisiszínű sör köré összpontosul.

spangli (főnév, szleng) a hippik használják a kézzel sodort marihuánás cigarettára.

spoiler (főnév) lapos vagy íves légterelő a kocsi hátulján, amit arra terveztek, hogy csökkentse a légellenállást, és javítsa az aerodinamikát.

szartasztikus (melléknév) a fantasztikus szöges ellentéte.

trillorgazmus (főnév) amikor valakinek bazillion orgazmusa van.

tubákolás (főnév, szleng) dohányrágás.

verda (főnév, szleng) nagy, régi amerikai szedán modell, ami gyakran rossz állapotban van, de hivalkodóan tuningolták fel.

versenygumi (főnév) speciális autóversenyző-abroncs, ami extra széles, és inkább sima felszíne van, semmint bordázott.

vörösnyakú paraszt (főnév, szleng) megalázó meghatározás, amivel a vidéki, kétkezi munkás fehéreket illetik, akik az Egyesült Államok délkeleti részéről származnak. A kifejezés arra utal, hogy ezeknek a férfiaknak gyakran leégett a nyakuk a kétkezi munkától a szabadban.

1.

1998. június

Amikor felébredtem a tizenhatodik születésnapomon, nem ugrottam ki az ágyból, hogy megszerezzem a jogosítványomat. Nem gondoltam az időpontra, amit aznap délutánra kaptam, hogy megvegyem az első kocsimat – azt a kocsit, amire tizenöt éves korom óta spóroltam, ugyanis akkor kezdhettem el legálisan dolgozni. Leszartam a vásárlást, az ajándékbontást vagy a kibaszott tortaevést. A legszívesebben átaludtam volna az egész napot, mert amikor ébren voltam, hasogató és lélekölő fájdalmam is felerősödött. Éreztem, ahogy felemésztette a gyomromat, felperzselte vidám személyiségemet, kiszívta az energiát csontjaimból, és elfojtotta élni akarásomat. Fájt, hogy élve felemésztettek. Fájt az ébrenlét. Az alvással nem voltak ilyen problémáim.

Vonakodva kinyitottam a szememet, és az éjjeliszekrényemre néztem. Az óra piros számai arról árulkodtak, hogy megint dél után ébredtem. A mellette lévő áfonyás muffinba sebtében beleszúrt gyertya azt üzente, hogy anya egyszer biztos bejött a szobámba, és megpróbált felébreszteni. A széthúzott függönyöm, ami rengeteg nyári napfényt engedett be a helyiségbe, tudtomra adta, hogy anya többször is próbálkozott. Azonban az a kis fehér pirula meg a pohár víz az éjjeliszekrényemen? Na, azok csak felcseszték az agyamat.

Felültem, és összehúzott szemmel végignéztem az asztalomra rakott mindenféle hülyeségen, amíg észre nem vettem a cigimet. Letettem pipaszár lábam az ágyról, és az ételt meg a vizet otthagyva inkább a mérget választottam. Rágyújtottam egy szál cigarettára, és vártam, hogy az első megnyugtató szívás tegye a dolgát, de már a dohányzást sem tudtam élvezni. Mint minden mással kapcsolatban, most is csak végigmentem a mozdulatokon, mint valami robot.

Számhoz emeltem a kezemet.

Belégzés.

Kilégzés.

Majd megismételtem az egészet.

Az éjjeliszekrényen álló üres cukorkásdobozba hamuztam, és közben a pirulát bámultam, amit anya készített ki nekem – a remény apró, fehér bogyója újabb csalódottságot hozott az életembe. Felemeltem, és szemügyre vettem. Ha nem lett volna az oldalára beütve a Prozac kifejezés, azt hinném, hogy Tic Tacot adtak.

Ez a hülyeség szart se csinált. Csupán mocskos, tompa szürkévé varázsolta a rikító színekkel teli világomat. Ahelyett, hogy az érzéseim a keserű, mérges bíbor erőszakos lázadásában, a háborgó, kavargó égszínkék és a pislákoló, figyelmeztető citromsárgában nyilvánultak volna meg, belső világom már olyan szürke volt, mint a füst, amit a plafonra fújtam a hálószobámban. Olyan szürke, mint a bőröm, ami alól kilátszottak a bordáim, és ami hullaszerűvé tette az arcomat.

Olyan szürke, mint az egyre halványuló lovagos tetoválás a gyűrűsujjam belső felén.

Áthajítottam a szoba túlsó felébe a felmagasztalt mentolos cukorkát, és hallgattam, ahogy koppanva visszapattan a falról az „asztalomra” – ami tulajdonképpen két iratszekrény meg egy régi ajtó volt, amit anya a Goodwillben talált és feketére festett –, majd a padlón hagyott olajzöld nejlonhalmon landolt.

Úgy éreztem, mintha valaki a hátam mögé lépett volna, hogy összerántsa láthatatlan fűzőm zsinórjait. Könnyek csípték a szememet, ahogy különböző emlékképek villantak fel előttem. Egy szkinhedről, aki a szekrényemnél feladta rám a bomberdzsekit, hogy felmelegítse vele mindig jéghideg bőrömet. A mosolyáról, amikor maga felé fordított, hogy megcsodálja rajtam a ruhadarabot. Azelőtt soha nem láttam mosolyogni. Legalábbis nem úgy. Újra elő akartam csalogatni belőle azt a mosolyt, de helyette mogorva kifejezést kaptam, amikor megmondtam, hogy nem tarthatom meg az ajándékát. Amikor visszautasítottam, pont úgy, ahogy rajtam kívül mindenki más is.

Szorosan behunytam a szemem, és rászorítottam a kezemet, hogy megpróbáljak megszabadulni az emlékektől. Egyre rosszabbak voltak. Az orvos úgy csinált, mintha ez is egyszerű kamaszkori depresszió lett volna. Mintha normális lenne végignézni, ahogy a pszichopata, agyonszteroidozott szkinhed pasid agyonver egy férfit. Mintha természetes lenne elveszíteni gyermekkori legjobb barátodat, aki öngyilkos lett, és még ugyanazon a napon segíteni a vérző legjobb barátnődnek világra hozni egy gyereket. Mintha mindennapos dolog lenne, hogy az első szerelmed hirtelen csatlakozik a tengerészgyalogsághoz, ráadásul pont akkortájt, hogy megtudtad, talán megcsalt egy hapsival.

Hát szerintem ez az egész kurvára nem volt normális. Nehéznek éreztem. Az összeadódott traumák súlya maga alá temetett, és túl gyenge voltam ahhoz, hogy a felszínre törjek. Túl fáradt. Inkább csak ültem a mélyben, és azon töprengtem, vajon meddig tudom visszatartani a lélegzetemet. Bár szememet nikotinfelhő marta, nem pedig klór, a lelassult, erőltetett mozdulataim, a mellkasomra nehezedő teher, és a pánik meg a rezignáltság váltakozó löketei ugyanazt a hatást érték el.

Fuldokoltam.

Csak nem elég gyorsan.

Gondolkodás nélkül elnyomtam a cigimet, és felálltam. Csillagok táncoltak könnyes szemem előtt, és félő volt, hogy elájulok, de sikerült legyőznöm a szédülést, amit fájdalmam táplált. Levettem az alávaló süteményt az éjjeliszekrényemről, és elindultam a szüleim fürdőszobája felé, hátha ott találok valami megkönnyebbülést jelentő dolgot.

Megszokásból bedobtam a muffint a WC-be, majd lehúztam, hogy eltüntessem a bizonyítékot. Régen azért nem ettem, mert vékonyabb és szebb akartam lenni, olyan, mint Kate Moss. Most azért nem ettem, mert kibaszottul nem bírtam.

Mert engem faltak fel a negatív gondolatok és érzések.

Lázasan kinyitottam anya gyógyszeres szekrényét, és fel voltam készülve, hogy bármit meg mindent megegyek, amire rá tudom tenni a kezemet, csakhogy elmúljon ez a fájdalom.

De üresen találtam.

Ezért kirántottam apa oldalán lévő tükrös szekrényt is. Üres volt. A receptre felírt ópiátok, szorongásoldók és izomlazítók, amiket tudtam, hogy ott tartott, egyszerűen eltűntek. Még a vény nélkül kapható fájdalomcsillapítóknak és köptetőknek is nyoma veszett. Feltúrtam a fiókjaikat, a szekrényeket, sőt még a komódokat is, de piperecikkeken, sminken és ruhákon kívül nem találtam semmit.

Ne.

Ne.

Ne!

Hevesen kalapált a szívem, miközben megfordult körülöttem a világ. Azért jöttem be ide, mert arra számítottam, hogy kiutat találok legrosszabb rémálmomból, de helyette csapdába estem. Nem volt menekvés, a falak összezárultak körülöttem.

Nem kaptam levegőt, miközben belekapaszkodtam a fürdőszobaszekrény szélébe.

– Anya! Aaaanyaaaaaa! – sikítottam.

Összecsuklottak a térdeim.

– Jézus atyaúristen, BB – szólalt meg anya, amikor meglátta, ahogy a csont és bőr lánya a fürdőszobaszekrény előtt térdel, homlokát az ajtajának támasztva. – Mi a baj?

Minden. Kibaszottul minden.

– Nem találom a fájdalomcsillapítót – nyögtem ki.

– Fáj a fejed, édesem? – kérdezte azon a kedves, együttérző hangján, amitől mindig az ölébe akartam kuporodni, hogy kibőgjem magamat.

Behunytam a szememet, és bólintottam.

– Sajnálom, kicsim. Biztos migrén, ugye? Mindjárt hozok Excedrint.

Ahelyett, hogy kinyitott volna egy szekrényt vagy fiókot, anya a mögöttem lévő gardrób ajtajához sétált. Megfordultam, és végignéztem, ahogy félrehúzott egy rakás vállfára akasztott nyári ruhát, majd elforgatta az apró, ezüstszín gombot a kis fekete széfen. Nem láttam, hogy pontosan mit csinált, miután kinyitotta a trezor ajtaját, de hallottam a gyógyszeres üvegek ismerős csörömpölését, ahogy köztük matatott azt keresve, amire szerinte szükségem volt.

Amikor anya kijött a gardróbból két kis fehér pirulával a kezében, megszólítottam, és a hangom tele volt árulással:

– Miért van ott bent az összes gyógyszer?

Anya körbenézett a fürdőszobában, és az egyik hosszú, vörös hajtincsét az ujja köré tekerte, mint mindig, amikor kényelmetlenül érezte magát.

– Nos, drágám – kezdte, és szomorú mosolyt erőltetett az arcára, ahogy a kedves, zöld szemével végre rám nézett –, a pszichológus, akihez elvittünk, azt mondta, jó lenne, ha elzárnánk az összes gyógyszert... és fegyvert a házban. Tudod, amíg jobban nem érzed magad.

Arculcsapásként értek szavai. Két könnycsepp gördült végig a sápadt, lesoványodott arcomon, miközben anyát bámultam. Halvány, biztató mosolya nem tudta elrejteni előlem a fáradt tekintetében tükröződő fájdalmat. Aztán kibaszottul összeomlottam. Zokogástól rázkódott csontos testem, miközben felfogtam, mennyire komoly a helyzet.

Anya az előbb megmentette az életemet.

Leült mellém a földre, és magához ölelve csitított, amíg sírtam.

– Tudod – jegyezte meg, miközben a több évtizednyi rajzolás, festés és szobrászkodás után megviselt kezével simogatta a szeplős karomat –, szerintem abba kellene hagynod azt a gyógyszert. Végeztem egy kis kutatást, és a kamaszoknál az antidepresszánsok egyik mellékhatása az öngyilkossággal kapcsolatos gondolatok megjelenése.

– Tényleg? – kérdeztem, miközben felhúztam a bő pólóm nyakát, hogy megtöröljem az arcomat és az orromat. Reméltem, hogy igaza volt. Nem éreztem volna magam akkora szörnyetegnek, ha a gyógyszerekre foghatom, amit majdnem megtettem.

– Tényleg. Édes, szerintem ki kell adnod magadból az érzéseidet. Akarsz beszélni egy tanácsadóval? Vagy inkább festenél? Régen imádtál festeni. Vagy talán írhatnál valamit? Tudod, olvastam valahol, hogy kifejezetten terápiás hatású, ha levelet írunk valakinek, akivel problémánk van, aztán széttépjük. Vagy lehet, hogy ezt az Oprah-ban láttam.

A szekrény ajtajának támasztottam a hátamat, a térdemet és az arcomat a póló alá dugtam, amit alváshoz viseltem az elmúlt néhány napban, majd bólintottam.

– Lehet, hogy kipróbálom – motyogtam a könnyáztatta anyagba. Aztán mély levegőt vettem, felemeltem a fejemet, és anya kedvéért mosolyt erőltettem az arcomra. – Miután elmegyünk megvenni a kocsimat.

Persze mielőtt elmentem a kocsimért, két órát kellett sorban állnom a DMV épületében, majd megpróbálni – sikertelenül – a párhuzamos parkolást az anyám Taurusával egy olyan nő vizslatása közben, aki végig írótáblát szorongatott közömbösen, majd visszaállni a sorba, hogy lefényképezzék a beesett szemű, borotvált fejű csontváztestem.

Senki nem szereti a jogosítványára került képet, de nekem fizikai fájdalmat okozott, amikor rápillantottam a sajátomra. Pont olyan voltam, mint valami rákos beteg. Vagy drogfüggő. Úgy néztem ki, mint aki haldoklik.

Mert valóban ez történt.

Egy fiú miatt.

Sőt tulajdonképpen minden, amit addig tettem, valami fiú miatt volt. Az egyik legkorábbi emlékem az óvodából származik, amikor hagytam az akkori szerelmemnek, hogy levágja egyik lófarkamat. Találó, tekintetbe véve, hogy azóta folyamatosan odaadtam egy-egy porcikámat a fiúknak. Lehet, hogy ezért voltam a kelleténél majdnem tizennégy kilóval könnyebb. Végül túl sokat adtam magamból.

Jogosítványommal a kézben találkoztam valakivel, aki történetesen Ford Mustangot árult. Az izomautókat szerettem, de Ford Escortra elegendő pénzzel rendelkeztem, ennek ellenére sikerült elég olcsón találnom egy ’93-as Mustang hatchbacket ötliteres motorral – és legnagyobb sajnálatomra kéziváltós kivitelben. Nem volt elég pénzem, de anya beleegyezett, hogy kölcsönad valamennyit. Szerintem ő még nálam is jobban örült annak, hogy nem kellett többé fiúkra támaszkodnom, hogy elvigyenek ide-oda.

Örülnöm kellett volna. Amióta csak az eszemet tudtam, mindig vágytam kocsira – egy Mustangra. De miközben az új/használt autómban ültem a szüleim házának felhajtóján, és elképzeltem azoknak az arcát, akik nem fognak az anyósülésen helyet foglalni, csak még nyilvánvalóbbak lettek a tátongó lyukak az életemben.

Knight? Kiképzésen.

Juliet? Babázik.

August? Meghalt.

Lance? Számomra halott.

Mielőtt túlságosan elmerültem volna az önsajnálat mély bugyraiban, bekanyarodott a házunk elé egy koszos, régi Toyota Tercel – tetején világító jel, ami egyértelműen jelezte, hogy pizzafutár. Szüleimmel aprócska, szürke házban éltünk a georgiai vadon kellős közepén. Anya azért szerette ezt a helyet, mert itt el tudta titkolni a füvezési praktikáit, apa pedig azért, mert meg volt győződve arról, hogy a kormány lehallgatja a telefonokat, és el akarja venni tőle a fegyvereit. Én kurvára utáltam, mert legalább félórányira voltam az összes barátomtól. Mármint akkor, amikor még voltak barátaim.

Felsóhajtottam, és lejjebb csúsztam az ülésemen, mert senkivel nem akartam kommunikálni ebben az állapotban.

Hallgatóztam, és azt vártam, hogy a pizzafutár kocsijának hangja majd lassan elenyészik a távolban, de helyette anyát hallottam, aki elordította magát:

– BB... Bíí-Bíííííííí... Gyere enni, kicsim! – És ezzel totál lebuktatott.

Felsóhajtottam, és lehajtott fejjel szálltam ki a kocsiból, hogy ne kelljen a pizzafutár szemébe néznem, amikor elmegyek mellette. Nem akartam látni, hogyan reagál az apró, törékeny, sápadt, fiús alkatú valakire, aki olyan kocsiból szállt ki, aminek még június közepén is minden ablakát felhúzták. Már tudtam, hogy úgy nézek ki, mint Gollam, amikor először kimászott a barlangjából. Nem akartam ezt az információt vadidegen arcáról is leolvasni.

Ahelyett, hogy egy-egy tálcával leültünk volna a nappaliban a tévé elé, szüleim a „konyhaszigetnél” terítettek meg – ami igazából olcsó, magasított asztal volt néhány bárszékkel, amit anya a Walmartból szerzett –, hogy ott legyek kénytelen elviselni a kötelező születésnapi dolgokat. A pizza után, amihez szinte hozzá sem nyúltam, anya megajándékozott az egyik védjegyévé vált, eldeformált, kicsit odaégetett, házi készítésű tortájával. Rájuk jellemző módon, füvező szüleim nem találtak gyertyát, úgyhogy anya meggyújtott egy gyufát, és beledugta a cukormázba. Apával elénekelték nekem a „Boldog születésnapot!” című számot, én pedig udvariasan mosolyogtam, és közben magamban számoltam vissza a perceket, hogy felszaladhassak a szobámba elszívni egy szál cigit.

Amikor abbahagytam a torta tologatását a tányéromon, és titokban megetettem süteménnyel a golden retrieverünket, apa kezembe nyomott egy papírcetlit.

– Boldog születésnapot, kölyök! – mondta mosolyogva.

Apának már évek óta nem volt munkája, szóval tudtam, hogy az ajándékot igazából anya vette, de mivel apa fültől fülig érő szájjal vigyorgott, miközben átadta nekem, biztos voltam benne, hogy ő választotta ki – bármit is kaptam.

Ahogy kihajtogattam a papírt, homlokráncaim kisimultak, szemöldököm egészen a hajam vonaláig szaladt fel a meglepetéstől. Négy darab, csillogó, ötküllős alufelnit ábrázoló fényképet pillantottam meg. A Mustang, amit vettem, a világ legmegalázóbb műanyag dísztárcsás felnijével volt felszerelve – ráadásul a gumik is átkozottul kopottak voltak –, de meg sem fordult a fejemben, hogy újakat kérjek.

– Anyád biztonságosabb gumit akart venni neked, de rábeszéltem, hogy egy kicsit turbózzuk fel az autódat – árulta el apa kacsintva. – Hétfőre kaptál időpontot az A & J autószerelő műhelybe, hogy feltegyék a felniket.

Bárki mondta is, hogy a pénz nem boldogít, az illető biztosan soha nem adott ajándékba új felnit és gumit az izomautókért rajongó, munkásosztálybéli lánynak tizenhatodik születésnapjára. Szerintem hetek óta ez volt az első pillanat, amikor őszintén mosolyogtam. Mosolyogtam? A francba, sikoltoztam. Átöleltem a szüleimet. Ugráltam örömömben.

Aztán felszaladtam az emeletre, bedugtam egy szál cigit a számba, és felhívtam az utolsó megmaradt barátomat, hogy elújságoljam neki a híreket. Amikor Juliet a síró újszülöttet túlkiabálva megkérdezte, jól érzem-e magam a születésnapomon, azt válaszoltam, hogy igen. És legnagyobb meglepetésemre, azt hiszem, majdnem komolyan is gondoltam.

2.

Mint kiderült, az A & J autószerelő műhely volt a legolcsóbb a városban – és jó okkal. Átkozottul lepukkant hely, és úgy nézett ki, mint amit vak dizájner rendezett be a hetvenes években. Egy köpcös, szőrös, trollszerű férfi, aki úgy festett, mintha sötétbarna paróka lett volna az ingnyaka alá dugva, morogva üdvözölt, aztán elvette a kulcsomat, és otthagyott a kasszánál.

Mivel nem tudtam, hova menjek, bementem egy ajtón, amiről azt hittem, valami nikotinszínű váróterembe vezet, de tulajdonképpen a főgarázsban találtam magam. Normális esetben simán sarkon fordulok, és visszamegyek oda, ahonnan jöttem, de a kocsi, ami a hozzám legközelebb lévő emelőre volt téve, nem hagyott elmenni.

Szerelem volt első látásra. A hatvanas évek végén gyártott Mustang fastbacknek matt fekete festése, matt fekete abroncsa, sötétített ablakai, és masszív, légbeömlője volt a motorháztetején. Mintha egyenesen a Mad Maxből szalajtották volna.

– Segíthetek valamiben?

Megfordultam, és egy széles vállú, babaarcú, kék szemű autószerelővel találtam szemben magam. Piszkosszőke haját hátrafésülte a fején. Karja tele volt autós tematikájú tetoválásokkal. Telt alsó ajkába piercinget rakott. És a nevét rávarrták az A & J autószerelő műhelyes pólójára, ami izmos mellkasára feszült.

Hellóóó, Harley.

– Elnézést – dadogtam. – Tudom, hogy valószínűleg nem szabadna itt lennem, de... – Felpillantottam az emelőre tett vadállatra, és sajgó vágy ébredt bennem iránta. – Nem tudtam itt hagyni.

Harley – ha ez volt egyáltalán az igazi neve –, felnevetett.

– Akkor a hölgyeket részesíted előnyben, mi? – kérdezte.

– Tessék? Dehogy! – csattantam fel.

– Jó. – Az autószerelő elmosolyodott, és a csillogó, csibész, kék szeme eszembe juttatta, hogy mennyire szerettem a fiúkat.

Próbáltam visszaterelni a témát az autókra, és el a szexuális orientációmtól, ezért körbenéztem a garázsban, és rámutattam a kopott fekete kocsimra a legtávolabbi emelőn.

– Én a gyerekverzióját vezetem.

Harley hátranézett a legbecsesebb kincsemre, és helyeslőn bólogatott.

– 5.0-s, mi? Nem rossz. Manuális vagy automata?

– Manuális – nyögtem.

– Komolyan? A pasid tanított meg vezetni?

– Nem – feleltem, és eltátottam a számat, mintha megsértett volna.

– Á! – Harley bólintott. – Azután ismerkedtél meg vele, hogy megvetted a kocsit.

– Nincs pasim – vágtam rá bosszúsan.

Istenem, aranyos volt. James Dean arcával, és Dean Cain testével rendelkezett. Ráadásul az akcentusa. Délen a déli akcentus minden bokorban megtalálható, de a Harley-é olyan finom volt, hogy aranyosnak tartottam. Nagyon, de nagyon, de nagyon cukinak.

– Akkor az apád rajong az autókért, ugye? – kérdezte vigyorogva.

– Lebuktam. – Mosolyogtam. – Gyerekkorom óta gyűjtöm az autós magazinjait. Kivágtam belőlük az összes Mustang képet, és felragasztottam őket a szobám falára, de a ragasztóval tönkretettem a gipszkartont, úgyhogy anya vett olyan átlátszó zuhanyfüggönyt, amin fényképtartó zsebek voltak, és...

Harley felemelte a kezét, hogy elhallgattasson.

– Itt meg kell állítsalak – vigyorgott –, mert most csak téged látlak a zuhany alatt, és biztos vagyok benne, hogy egyetlen szavad sem fog eljutni az agyamig.

Ó, istenem!

Éreztem, ahogy lángoló forróság önt el. Ajkamba haraptam, nehogy tátott szájjal vigyorogni kezdjek szexi megjegyzése miatt. Ez a srác, Harley, a húszas évei elején járhatott, és átkozottul dögös volt, ráadásul flörtölt velem.

Fogalmam sem volt, mit válaszoljak erre, ezért megint megpróbáltam témát váltani.

– Szóval, neked milyen kocsid van?

– Hmm... – Harley vigyorogva oldalra döntötte a fejét. – Miért nem találod ki?

Ó, most már játszottunk. Oké...

Számat ütögettem a kezemmel, és elgondolkodva méregettem.

– Szerintem olyan... Volkswagen Bogár típusú fickó vagy.

Harley majdnem elnevette magát, aztán mogorva arckifejezést öltött, és próbált úgy tenni, mintha megsértettem volna.

– Fapaneles Pinto?

Harley összepréselte a száját, nehogy röhögésben törjön ki.

– Nem? Ó, akkor megvan. Geo Metro.

Ennek hallatán őszinte rémülettel bámult rám.

– Ó, megvan! Becsapós kérdés! Vespád van!

Horkantás.

Kezdtem kifutni az ötletekből, úgyhogy körbenéztem a műhelyben, és kiszúrtam egy ’64-es Impalát.

– Óó! Rájöttem! Az ott – mutattam a járgányra. – Az aranyszínű felni jó választás volt. Lefogadom, hogy még hidraulikát is tettél bele, ugye?

Harley végre szabadon engedte a nevetést, amit eddig magába fojtott. Mély és rekedt volt a hangja, belsőm bizseregni kezdett tőle.

– Melegszik – mondta. – Igazából most van az emelőn. – Harley az egyik olajfoltos ujjával rámutatott a matt fekete szexgépre a fejem fölött.

– Ne! – sikoltottam, és rácsaptam a mellkasára a kézfejemmel. – Az nem lehet!

– De! Ő a csajom – jelentette ki büszkén Harley.

– Ó, istenem! A tiéd? A tiéd? Mármint a tiéd? És vezetheted? Atyaég! Mikor gyártották? ’69-ben? Milyen a motorja? Minden eredeti rajta?

Harley oldalra döntötte a fejét, és megszólalt:

– Azt mondtad, szereted az izomautókat... áruld el te.

– Ó, basszus. – Összedörzsöltem a tenyeremet, elfogadva a kihívást. – Lássuk csak... ha ez egy ’69-es, ahogy gondolom, akkor lehet GT, Mach One vagy Boss. Esetleg E, de azok nagyon ritkák. A GT-nek másmilyen a légbeömlője, mint ennek, és szinte biztos vagyok benne, hogy a Mach One-nak nem ilyen a motorházteteje, úgyhogy az sem egyezik pontosan ezzel a modellel. Úgyhogy egy Boss, ugye? De Boss 302, vagy Boss 429? Áh!

Harley halkan füttyentett, és néhányszor összecsapta az olajos, tetoválásokkal borított kezeit.

– A francba, kislány. Ha nem volnál ilyen fiatal, megkérnélek, hogy gyere hozzám feleségül.

Kívülről nevettem, de belül kibaszott cigánykerekeket hánytam. Annak a kocsinak, testnek, arcnak és tetoválásoknak a tulajdonosa flörtölt velem!

– Tudod – szólaltam meg, és képtelen voltam cenzúrázni, ami kicsúszott a kurva nagy számon –, Georgiában már tizenhat évesen férjhez lehet menni, ha legalább az egyik szülő írásos beleegyezését adja a házassághoz.

– Na, a pokolba – vágta rá kapásból Harley nevetve. – Akkor jobb, ha gyorsan szerzek gyűrűt, mert nem hagyom, hogy megszökj előlem.

Kibaszott dupla szaltót vetett a gyomrom kijelentése hallatán.

Eldöntöttem, hogy visszaterelem a témát közelgő eljegyzésünkről a kocsira, ha képes leszek összeszedni magam.

– Akkor 302-es vagy 429-es? – kérdeztem, és a fejemmel a matt fekete, négykerekű orgazmusra böktem a fejünk fölött.

– Azt hiszem, várnod kell egy kicsit, mielőtt elárulom.

– Ó, ember! – panaszkodtam. – Meddig várjak?

– Ma estig. – Harley úgy vigyorgott rám, mint maga az ördög, aki egy újabb bűnös felavatására készül. – Kiviszlek a pályára, lady.

3.

Lady? Lady. La-dy? La-dy.

Miközben hazafelé tartottam az autószerelő műhelyből, gondolatban újra meg újra felidéztem beszélgetésemet Harley-val – a széles vállú, tetovált, babaarcú autószerelővel. Nemcsak sorozatban már a második napja mosolyogtam, de kurvára nem bírtam abbahagyni. Saját Mustangomat vezettem – amin új, csillogó felnik voltak, köszönöm szépen –, ráadásul aznap este randiztam a legszexibb rohadékkal, akit életemben láttam.

És ladynek nevezett.

Vagyis hölgynek. Tetszett. Olyan felnőttesen hangzott. Erősnek. A ladyk kiérdemelték a tiszteletet. Knight mindig csak Punknak szólított.

punk (főnév, szleng)

1. értéktelen vagy jelentéktelen dolog, vagy személy.

2. fiatal vandál; huligán.

3. tapasztalatlan ifjú.

4. egy homoszexuális fiatal férfi partnere.

5. börtönszleng, fiú.

Milyen érdekes, figyelembe véve, hogy aznap, amikor Knight beállt a tengerészgyalogsághoz, Lance Hightower – a punk-rock isten, akiért hatodikos korom óta megszállottan rajongtam – közölte velem, hogy leszopta Knightot, amikor együtt jártunk. Mármint, hogy Knight megcsalt egy pasival. Ráadásul nem is akárkivel. Azzal a sráccal, akibe szerelmes voltam, amíg Knight be nem verekedte magát a szívembe.

Lance továbbá azt is elmondta, hogy Knight csak azért vonzódott hozzám, mert úgy néztem ki, mint egy kisfiú.

Mint egy punk.

Belenéztem a visszapillantó tükörbe, és hangosan felsóhajtottam, amikor észrevettem, hogy a hajam nem nőtt csodálatos módon ötven centit azóta. Tavaly ősszel szinte az egészet leborotváltam, kivéve néhány tincset arcom két oldalán, mert ezzel próbáltam felhívni magamra Lance Hightower figyelmét. Nyilvánvaló, hogy tervem nem vált be.

Lance helyett Ronald „Knight” McKnight, iskolánk egyetlen szkinhedje figyelt fel rám. Hónapokon keresztül udvarolt nekem, kifárasztott zaklatásával, elszigetelt a barátaimtól, és végül rávett, hogy beleszeressek. Amikor belezúgtam, azt teljes szívemmel tettem. Amikor kibaszott tálcán akartam nyújtani neki az örökkévalóságot, Knight ellökött magától. Egyetlen pillanat alatt igaz szerelmemből hóhérommá lett. Nem foglalkozott velem, zaklatott, sőt fizikailag is agresszívan viselkedett. Aztán fogta magát, és beállt tengerészgyalogosnak, hogy megvédjen saját önkontrollja hiányától.

Már három hét telt el azóta, hogy Knight elment alapkiképzésre. Ez a három hét valamiért egyszerre tűnt három napnak és három évtizednek. Elfogadtam, hogy kapcsolatunknak vége. Már jóval azelőtt befejeződött, hogy Knight elutazott a városból. Amit azonban képtelen voltam elfogadni, ami még agyam hátsó szegletéből is folyamatosan kínzott: a nyitva maradt kérdés, vajon tényleg megcsalt-e.

Tudni akartam, mit érezzek. Hiányoljam Knightot, vagy gyűlöljem? Tényleg megcsalt, vagy Lance csak kitalálta az egészet? Lance-ben nem igazán lehetett megbízni – oké, bosszúszomjas kis drámakirálynő volt –, de őszintén szólva, egy kicsit reménykedtem abban, hogy igazat mondott. Akkor a változatosság kedvéért átadhatnám magam a haragnak.

Kurvára belefáradtam a szomorúságba.

Megálltam a kék színű, fémből készült postaláda mellett a postahivatal előtt, aztán elővettem alaktalan, leopárdmintás táskámból egy gyűrött borítékot, amit Ronald McKnight újoncnak címeztem. Az ölemben tartott levelet bámultam, és képtelen voltam megmozdulni, mert nem tudtam, mit tegyek. Tépjem szét, ahogy anya javasolta, vagy mondjam azt, hogy bassza meg, és küldjem el neki?

Bármennyire vágytam is a lezárásra, rettegtem elküldeni azt a levelet. Tudtam, hogy szavaimmal fel fogom dühíteni Knightot. Mármint nagyon mérges lesz.

És amikor Ronald McKnight nagyon mérges, valaki megsérül. Vagy eltűnik.

Vagy beverik a fejét baseballütővel.

Megijedtem, amikor valaki rám dudált, hogy haladjak, és gondolkodás nélkül, ösztönösen cselekedtem. Bal kezemet kidugtam az ablakon, és bedobtam a postaládába a ketyegő időzített bombát. Bal lábbal kiengedtem a kuplungot. Jobbal rátapostam a gázra, azonban mozdulataim annyira nem voltak szinkronban egymással, hogy a kocsi meglódult előre, majd egyetlen erőszakos rántással le is fulladt.

Pont, mint a szívem, amikor felfogtam, hogy mi a faszt csináltam az előbb.

Ronald McKnight újonc

Az Amerikai Egyesült Államok
Tengerészgyalogságának Kiképzőközpontja

283 Blvd De France,

Parris Island, SC 299505

1998. június 22.

Kedves Knight!

Pegtől kaptam meg a címedet. Remélem, nem bánod.

Igazából leszarom, hogy sajnálod-e vagy sem. Már nem félek tőled, mert kibaszottul nem vagy itt. Leléptél, és csatlakoztál a tengerészgyalogsághoz, hogy szolgáld hazádat, és megvédj, hogy ne kelljen valami őrülttel leélnem életem hátralévő részét. Igaz? Nem ezt mondtad nekem?

Hát, Lance Hightower teljesen más sztorival rukkolt elő – olyannal, ami azzal kezdődött, hogy megengedted neki, hogy leszopjon a suli parkolójában, és azzal végződött, hogy másnap szarrá verted, majd kirúgattad az iskolából. Mindig gyanítottam, hogy te köpted be. Azt hittem, azért, mert feldühített, hogy droggal kínált, de igazából semmi köze nem volt hozzám, ugye? Azért akartad, hogy Lance eltűnjön a képből, mert nem tudtál tetteiddel szembenézni.

Először nem akartam hinni neki, de minél többet gondolkodom rajta, annál világosabb, hogy igazat mondott. Mindig magabiztosan állítottad, hogy Lance meleg, már jóval azelőtt, hogy ezt beismerte volna. Láttalak titeket együtt aznap a parkolóban. Akkor délután összeverekedtél vele. Szteroidokat szedtél, vagány kocsit vezettél, és úgy öltözködtél, mint valami kibaszott szkinhed. Biztos ezért csatlakoztál a tengerészgyalogsághoz is.

Küzdöttél azzal, aki igazából vagy, minden kemény csávós dolgot kipróbáltál, ami csak eszedbe jutott, hogy eltitkold valódi személyiségedet. És amikor ez nem jött össze, elmenekültél.

Nem érdekel, hogy meleg vagy-e, bi, vagy csak kurvára összezavarodtál. Kibaszottul nem ez a lényeg. Az a fontos, hogy bárki vagy is, eltitkoltad előlem. Elhitetted velem, hogy a kapcsolatunk valódi volt. Pedig tulajdonképpen csak illúzió volt az egész, nem igaz? Soha nem szerettél. Hazudtál. Manipuláltál. Pokollá tetted az életem. Ráadásul most azt is meg kellett tudnom, hogy megcsaltál, a kurva életbe?

Nem várom el tőled, hogy magyarázkodj. Igazából egyáltalán nem vagyok kíváncsi semmilyen kifogásra. Különben is, biztos, hogy bármit mondanál, csupán újabb hazugság lenne. Csak azt akarom elmondani neked, hogy végre tudom az igazságot.

Talán most már nem fog olyan átkozottul fájni.

Legyen szép életed!

BB

4.

– Jules, két kibaszott óra múlva kezdődik a randim, és fogalmam sincs, mi a francot vegyek fel! Szükségem van rád! – Arcom és vállam közé szorítottam csillogó, műanyag Nokia telefonomat, miközben fel-le ugrálva igyekeztem belepréselni magam a testhezálló, pitonmintás nadrágba.

– Randid? Az elmúlt két hétben annyira depressziós voltál, hogy még a házból sem tetted ki a lábad, erre most hirtelen randizol? Kivel? A postással? Mert szinte biztos vagyok benne, hogy ő az egyetlen fickó, akivel a suli vége óta találkoztál.

Juliet még jobb napjain is elég pimasz volt, de most, hogy a pasija börtönbe került, ő meg otthon ragadt egy újszülöttel, valóságos tomboló ribanc lett belőle. Azonban én nem bántam. Amikor vele beszéltem, eszembe jutott, hogy mindig van rosszabb.

– Pont te beszélsz. Tuti, hogy azóta te se tetted ki a lábad a házból – piszkáltam.

– Most szültem meg egy kibaszott gyereket! Mellemből csöpög a tej mindenfelé, még mindig kismamaruhát hordok, ráadásul zuhanyozni sem volt időm már négy napja.

Nevetve belebújtam jól bejáratott fekete bakancsomba.

– Kifogások, kifogások. Szóval, vissza az én problémámra. Pitonmintás nadrág, természetesen bakancs, és talán valami egyszerű fekete top. Lazán, de mégis szexin akarok kinézni. Ez a srác kábé húszas évei elején járhat.

– Először is, tudod, hogy június van, ugye? Millió fok van kint. Fogalmam sincs, honnan a francból szeded, hogy túléled bőrnadrágban meg zárt bakancsban.

– Rövidnadrágban fázok! – panaszkodtam, és elvettem a telefont a fülemtől, hogy bedugjam csontsovány karomat a fekete, csipkés top spagettipántjába.

– Másodszor pedig, tudja ez a felnőtt férfi, hogy hány éves vagy?

– Mit számít az? Elég idős vagyok. Georgiában a tizenhat már legálisnak számít. Ráadásul a te pasid mennyi, huszonhat? – kérdeztem egy kicsit csípősebben, mint szerettem volna.

– Expasi. És Jézusom, nyugodjon meg, Judy bírónő. Csak kíváncsi voltam.

– Sajnálom. Áh. Ki vagyok akadva. Nem akarom, hogy valami hülye kislánynak tartson, érted? – Teljes alakos tükröm elé léptem, és oldalra fordultam. Vastag, fekete macskaszemmel és vörös, kipárnázott melltartómban majdnem tizenhétnek tűntem. Majdnem.

– Szóval, ki a szerencsés seggfej? – kérdezte Juliet szenvtelenül.

– Ó, istenem, Jules, olyan átkozottul aranyos! – visítottam. – Harley-nak hívják, autószerelő abban a műhelyben, ahol ma kicserélték a felnijeimet, mindkét karja tele van tetoválásokkal, piercinget tettetett a vastag alsó ajkába, kibaszottul szeret flörtölni, szexi szőke szexhaja van, és ó, istenem... – mélyen beszívtam a levegőt – ...egy kurva ’69-es Boss 429-et vezet! Vagy 302-t, de szinte biztos vagyok benne, hogy 429. És szerintem meg fogja engedni, hogy kipróbáljam...

– Harley James? – szakított félbe Juliet. Hangja közel sem volt olyan lelkes, mint az enyém.

– Igen! – Legalábbis ezt a nevet írta be a telefonkönyvembe, mielőtt eljöttem az autószerelő műhelyből. – Ismered?

– Őt mindenki ismeri! Ő volt az első punk a Peach State Középiskolában. Nem emlékszel? Tüsis, szőke haja volt, mint Billy Idolnak, és tizenegyedikes korában kirúgták, mert pofán verte az igazgatót! Ó, és azt hallottam, hogy addigra már több mint száz lánnyal lefeküdt.

Tényleg emlékeztem ilyen pletykára valakiről, de akkor kábé hatodikosok lehettünk, úgyhogy nem igazán volt rám nagy hatással. Plusz túlságosan lefoglalt, hogy megszállottan imádjam a helyes punk-rock istent saját évfolyamomból – Lance Hightowert.

– Ó, persze – mondtam, és úgy csináltam, mintha tudtam volna, hogy kiről beszél, miközben beletúrtam a sminktáskámba.

– Csajszi, ajánlom, hogy védekezzetek – figyelmeztetett Juliet. – Az a pasi szoknyavadász hímringyó.

– Oké, anya – jegyeztem meg gúnyosan. – Szóval, a szoknyavadászok a bőrszínű vagy a vörös rúzst szeretik jobban?

– Szerintem a bőrszínűt válaszd, később úgyis tuti, hogy szét fogod kenni a farkán.

– Pfuj! – kiáltottam, Julietből pedig ördögi nevetés tört ki. Nagyon jó volt hallani a röhögését, még akkor is, ha az én káromon szórakozott olyan fergetegesen.

– Basszus, azt hiszem, felébresztettem a babát – jegyzete meg Juliet, amikor lecsillapodott. – Áh. Tudok még egy okot, amiért muszáj védekezned ma este. Ez a legrosszabb.

– Csajszi, végignéztem, ahogy kipréselted magadból. Elhiheted nekem, hogy azóta úgy kapdosom befelé a fogamzásgátlót, mintha Tic Tac lenne.

Juliet kuncogott egy kicsit, de aztán hallottam, szomorúság vegyül hangjába.

– Érezd jól magad – búcsúzkodott, ahogy a sírás a háttérben hirtelen gügyögéssé és mormolássá változott. – Légy óvatos!

– Most tetted a gyerek szájába a melled, ugye? – kérdeztem, ahogy igyekeztem feldobni a hangulatot.

– Ó, igen – válaszolta Juliet. – Nehogy azt hidd, hogy csak neked jut ki a jóból.

5.

Bár betűről betűre követtem az útmutatást, amit az A & J autószerelő műhelyből kapott blokkom hátuljára firkáltak, még így is legalább háromszor elvétettem a kanyart. Harley figyelmeztetett, hogy nem lesz semmilyen jelzőtábla, de arról elfelejtett szólni, hogy az utcát gyakorlatilag elkezdte visszafoglalni magának a kibaszott erdő.

Ó, ez nagyon biztonságosnak tűnik – gondoltam, miközben tíz kilométer per órával végigzötyögtem egy olyan úton, amelyen valószínűleg mindennapos lehetett a nemi erőszak. – Egy felnőtt férfi, akit korábban még soha nem láttál, megkért, hogy találkozz vele valahol a kibaszott semmi közepén az erdőben, ahol sem utcatábla, sem pontos cím sincs, te meg igent mondtál, mert azt ígérte, esetleg vezetheted a kocsiját. Ennyi erővel be is szállhattál volna valami vadidegen, cukrosbácsi furgonjába, te ostoba.

Idegesítően kitartó optimizmusom azonban nem volt hajlandó a józan észre hallgatni, és felcsattant: Igen, de láttam a cukrot meg az idegent is. És totál megérte miattuk beszállni abba a furgonba.

A szűk út váratlanul dombtetőbe torkollott, ahol elvakított a hat órai napsütés, így a piros, szív alakú napszemüvegemet a fejem tetejéről az orromra húztam. Úgy nézett ki, mintha ingatlanfejlesztők tisztították volna meg a területet, hogy új házakat építsenek ide. A főutat már leaszfaltozták – csak egyetlen hatalmas ovális út volt néhány felhajtóval itt-ott –, de házakat nem láttam. Nem voltak munkások. Nem voltak mobil WC-k, lakókocsik, ahogy semmi bizonyíték sem arra, hogy valaki egyáltalán dolgozott ezen a területen. Csak sarat, betont és a legszexibb kocsit láttam, amit valaha gyártottak.

Boss a domb alján parkolt, és bár a júniusi nap könyörtelenül tűzött rá, nem csillogott, és az is átkozottul biztos, hogy nem is fénylett. A matt fekete festés fogta a napsütést, és kibaszottul elnyelte, mintha a járgány valami fekete lyuk lett volna matt fekete kerekeken. Plusz nekitámaszkodva – cigarettázva, fekete nadrágban, fekete bakancsban, NOFX-pólóban és láncos pénztárcával – ott állt az egyetlen férfi, aki elég szexi volt ahhoz, hogy vezesse.

Kibaszott Harley James.

Amikor meghallotta, hogy elindultam a domb tetejéről, Harley felemelte a fejét, és féloldalas mosolyt villantott rám, amitől némileg enyhült az idegességem. Vagy még feszültebb lettem? Talán kevésbé ideges, és sokkal izgatottabb? Bármit csinált is, teljesen összezavart vele, mert mihelyst megálltam mellette, egyesbe tettem a kocsit, behúztam a kéziféket, és levettem a lábam a kuplungról... mielőtt leállítottam a motort. A kocsi hatalmasat rándult, és látványosan lefulladt.

Felsikkantottam, és kezembe temettem az arcomat, miközben Harley elindult felém.

Légy laza, BB. Légy laza. Vagány csaj vagy. Ugye? Úgyhogy légy vagány. Mit csinál a vagány csaj, ha lefullad egy szuperdögös felnőtt férfi előtt?

Kényszeredetten elvettem a kezem az arcomtól, és veszettül keresni kezdtem a cigimet. Reszkető ujjakkal gyújtottam rá; felsóhajtottam, és néma imát mormoltam el, mielőtt kinyitottam a kocsi ajtaját.

Sűrű, párás levegő és Harley karcos nevetése fogadott. Letettem acélbetétes bakancsomat a földre, elfordultam az ülésen, és végignéztem Harley magas, karcsú alakján. Szívem hevesen vert, arcom lángolt a szégyentől, de lassan kifújtam a füstöt, és megpróbáltam úgy tenni, mintha kurvára nem fulladtam volna le a legendás rosszfiú előtt.

– Szia – köszöntem neki, miközben kényszerítettem magam, hogy a szemébe nézzek, és hálát adjak istennek a nagy napszemüvegek miatt.

Harley dögösebb volt, mint amire emlékeztem. Csupán néhány óra telt el utolsó találkozásunk óta, de attól, hogy úgy öltözött fel, mint valami laza punk-rock pasi, teljesen beindultam. Kurvára ő volt a legmenőbb ember, akivel valaha találkoztam, pedig nem is szándékosan csinálta. És az arca? Basszus!

– Szia! – Harley nevetett, és mindkét kezét felém nyújtotta.

Fogaim közé szorítottam a cigarettát, megfogtam a kezeit, és engedtem, hogy kihúzzon a kocsiból. Harley bőrkeményedéses ujjaival megsimogatta a kézfejemet, mielőtt elengedett. Megborzongtam az érzéstől.

– Tudod, ennél jobb módja is van a motor leállításának – piszkált.

Bosszúsan néztem rá napszemüvegem lencséje mögül, és a szám szélén fújtam ki a cigifüstöt.

– Tudom – válaszoltam. – De szeretem a hatásos belépőket.

Kényszerítettem magam, hogy Harley szemébe nézzek, és elakadt a lélegzetem. A francba! Ragyogó, kék kiskutyaszeme és duzzadt, piercinges alsó ajka miatt még a mosolya is olyan volt, mint valami ajakbiggyesztés.

– A Mustangok kuplungja igazi kényes ribanc – szólalt meg azon a hangján, ami egyszerre volt édes és karcos, mint a dörzspapír. – Talán Vespával kellett volna kezdened.

Felmorrantam, mintha megsértett volna, és kézfejjel rácsaptam a mellkasára.

– A francba, asszony! Te mondtad először. – Harley felnevetett, és kezével védte magát, mintha attól tartott volna, hogy megint rátámadok.

– Igen, de az a te kocsid. – A hüvelykujjammal a vállam mögé böktem. – Valószínű, hogyha valaki Vespának titulálná az anyádat, te csak annyit mondanál: Bocs. Nem hallom, mit mondasz a Boss 429-em duruzsolása miatt.

Becsuktam a kocsim ajtaját, és nekitámaszkodtam, mert reszkető térdemnek a gravitáción kívül szüksége volt még valami támaszra.

Harley rám vigyorgott.

– Azt hittem, nem tudod, hogy 302-es vagy 429-es – jegyezte meg, és huncut csillogást láttam szép kék szemében.

– Legyen elég annyi, hogy ha valami nyamvadt kis 302-es miatt rángattál ki ide, kibaszottul csalódott leszek.

Harley arcán széles mosoly terült szét, és akkor először vettem észre, hogy van egy kis rés az első fogai között. Csak egészen picike, de ahhoz épp elég, hogy megnyugtasson. Nekem is volt egy kis rés az első fogaim között. Bár két éven át hordtam fogszabályozót, nem sikerült teljesen eltüntetni. De nekem tetszett. Mások azt mondták, úgy nézek ki, mint Madonna. Egy lapos mellű, negyvenkilós, borotvált fejű Madonna.

– Hát akkor essünk túl rajta.

Harley kinyújtotta a kezét, hogy belekaroljak, és segített megkerülni a matt fekete, négy keréken guruló orgazmust. Mintha arra számított volna, hogy azonnal bepattanok a volán mögé. Mintha valami kurva Honda Accord vagy hasonló szar lett volna. Elengedtem a könyökét, és egyszer, kétszer, tizenötször megkerültem az autót. Mintha maga Mona Lisa parkolt volna előttem. Vagy a Remény nevű gyémánt. Hogy fordulhatott elő, hogy egyetlen lézeres biztonsági rendszer sem védi ezt a műalkotást?

Felpillantottam Harley-ra, aki nyilvánvalóan élvezte az ámulatomat. Biztos voltam benne, hogy Atlanta külvárosában kurvára nem tudja senki, hogy igazából milyen csodálatos ez az autó. Abban a tévéműsorban, amit apámmal néztünk, klasszikus autókat árvereztek el, és a Boss 429 mindig százezer dollár fölött kelt el. Hogy a picsába lehet, hogy az a pasi, aki még a középiskolából is kibukott, ilyen kocsit vezet?

Végül is autószerelő – szólalt meg az optimista hang a fejemben. – Lehet, hogy ő rakta össze, egészen az alapoktól kezdve. Előfordulhat, hogy talált alkatrészekből építette fel, és most már hat számjegyű összeget ér. Lehet, hogy tehetséges vállalkozó.

Vagy drogdíler – szólt közbe a racionális énem.

Harley oldalra döntötte a fejét, és a vakító napsütés miatt hunyorogva nézett rám.

– Beindítod, vagy inkább tovább bámulod a kislányt, mintha a húspiacon lennél?

– Harley James, feminista vagy? – kérdeztem vigyorogva, ahogy kinyitotta előttem a kocsi ajtaját.

– Persze. Mondhatjuk így is – válaszolta, ahogy odasétáltam hozzá.

A földre pöcköltem a cigimet, mielőtt beszálltam – óóó, lefogadom, hogy ez szuper vagányul nézett ki –, és küzdöttem a felfoghatatlan késztetéssel, hogy átkaroljam Harley derekát, és egyszerűen magamba szívjam illatát, miközben karja alá fészkelem magam. Azzal hitegettem magam, hogy valószínűleg verejték és motorolaj szaga van. Tudtam, hogy én izzadok. Testemre simuló, pitonmintás bőrnadrágom belülről csupa izzadság volt.

Mihelyst beültem a bőrkárpitos ülésbe, halkan felnyögtem. Nem tehettem róla. Álomautóban ültem, aminek bőr meg tesztoszteron illata volt. Ha van mennyország, szinte biztos vagyok benne, ez az.

Harley megkerülte a kocsit, és beült az anyósülésre, de mindkét ajtót nyitva hagytuk, nehogy hőgutát kapjunk.

Végigsimítottam a fakormányon, és áhítattal néztem Harley-ra.

– Mindent eredetiben hagytál – jegyeztem meg, és csodálkozva meredtem a diófa műszerfalra.

– Kivéve a mérőműszereket, a biztonsági öveket, a pedálokat és a sebességváltót. – Nevetett. – De igen, a kormányt meghagytam. A kurva életbe, túl menő ahhoz, hogy kicseréljem. Mikor láttál utoljára fakormányt?

– Azt hiszem, nagymamám Buickjában olyan volt – szaladt ki a számon.

Harley kinyújtotta a kezét, és a nyitott ajtómra bökött.

– Szállj ki, a francba – mondta, és kábé fél másodpercig meredt rám mogorván, mielőtt a pimasz kis mosoly visszatért az arcára.

Felsóhajtottam, és egy kicsit meglöktem a tetovált karját.

– Ne csináld ezt, te rohadék!

Harley olyan szélesen mosolygott, hogy azt hittem, az alsó ajka szétpukkan majd az ezüstkarika körül, ami fogságban tartotta.

Benyúlt a zsebébe, és elővette a kulcsait. Aztán az egyiket bedugta a gyújtásba.

– Hát, ha nem szállsz ki, lássuk, mit tudsz – jegyezte meg, ahogy felvonta a szemöldökét, és rám nézett azzal a szép, kölyökkutya szemével. – Indítsd be, és áruld el, mit tudsz róla.

Jézusom, egyáltalán emlékszem még, hogy kell beindítani egy kocsit? Alig huszonnégy órája van csak saját autóm.

Um, oké... bal láb, kuplung. Jobb láb, fék. Um... egyesbe rakjam? Egyesbe. Kézifék...

Oda néztem, ahol az én kocsimban a kézifék volt, de nem láttam semmit, csak sima fafelületet és egy doboz cigarettát.

Basszus.

Harley-ra néztem, aki szórakozottan méregetett.

– Bocs, ember – szólaltam meg. – Szerintem elromlott a kocsid. Valaki elfelejtett beletenni kéziféket.

Harley-ból hangosan kibuggyant a nevetés, és ettől szorongásom valami pezsgő érzéssé, egyenesen imádattá alakult át. Knightot olyan nehéz volt megnevettetni. Kizárólag azért keltem fel reggelente, hogy mosolyt csaljak a mogorva seggfej arcára. Igazi kihívást jelentett ez nekem, és a kurva életbe, alkalomadtán ez volt az egyetlen, amivel megakadályozhattam, hogy megöljön valakit. De Harley önfeledten mosolygott. Nevetett. Piszkált. Játszott. Flörtölt. A francba, azt hiszem, kibaszott boldog volt. Régen én is az voltam, mielőtt minden tönkrement volna. Harley közelsége eszembe juttatta, milyen érzés a boldogság.

Kezdtem azt hinni, hogy Harley meg én egy és ugyanazon személy vagyunk. Vele annyira hasonlítottunk egymásra, amennyire Knighttól különböztem. És ez nagyon tetszett.

Harley közelebb hajolt hozzám, így az arca csupán néhány centiméterre volt az enyémtől. Aztán egy karhoz nyúlt a kormány alatt. Két ujjal megtapogatta, mielőtt megszólalt.

– Egyszerre lépj rá a kuplungra és a fékre, majd nyomd be ezt.

Tettem, amit mondott, így nem maradt más hátra, mint elfordítani a kulcsot. Mély levegőt vettem, és beindítottam a kocsit. A motor bömbölve életre kelt, az egész autó morajlott körülöttünk, és hirtelen benedvesedett a bugyim.

– Most pedig, adj egy kis gázt, de ne vedd le a lábad a kuplungról – kiabálta túl Harley a doromboló szexgép hangját.

Óvatosan ráléptem a gázpedálra az egyik acélbetétes bakancsommal, és figyeltem, ahogy a fordulatszámmérő mutatója megugrik, miközben az utastér belsejét fülsiketítő dübörgés rázza meg. Ez nem egy 302-es hangja volt. Tátva maradt a szám, és elkerekedett szemmel néztem Harley-ra. Ő kinyújtotta a kezét, a szív alakú napszemüvegemet feltolta borotvált fejem tetejére, majd elmosolyodott.

– Na? A semmiért jöttél el idáig? – kérdezte, ahogy oldalra döntötte a fejét.

Tátott szájjal megráztam a fejem, és képtelen voltam valami szellemes válasszal előrukkolni. A hűvös összeszedettségem teljesen széthullott.

– Akkor ezután – Harley a pedálokra mutatott –, adj neki egy kis gázt, és lassan, egyenletesen engedd fel a kuplungot.

Megint megráztam a fejem.

– Nem akarod vezetni? – Harley összeráncolta a homlokát.

Újra megráztam a fejem.

– Lady, csukd be az ajtót, tedd a kezed a kormányra, és vedd le a lábad arról a kuplungról.

Ó, istenem, ó, istenem, ó, istenem, ó, istenem...

Hogy lettem volna képes egy kibaszott négykerekű, sugárhajtású repülőgépet vezetni, amikor abban a pillanatban még a saját végtagjaimmal is nehezen boldogultam?

Szerencsétlenül becsuktam az ajtót, megragadtam a kormányt tíz és két óránál – ahogy a Közlekedési Hatóságnál is tettem a vizsgán –, majd gázfröccsöt adtam. A motor újabb morajlásánál nagyot nyeltem, megfeszítettem a vállam, és levettem a lábam a kuplungról.

Kérlek, ne fulladj le. Kérlek, ne fulladj le. Kérlek, ne...

A kocsi olyan gyorsan lőtt ki, mint valami rakéta, amitől a fejem a fejtámaszba préselődött. Levettem a lábam a gázpedálról, de mint kiderült, pont a rossz megoldást választottam, mert a kocsi rángatni kezdett, és úgy ugrált, mint az a kibaszott vadló, ami után a nevét is kapta.

– Több gázt! – üvöltötte Harley.

Sokkal erősebben tettem vissza a lábam a gázpedálra, mint azt szerettem volna, és a Boss hatalmas sebességgel száguldott az első kanyar felé.

– Válts feljebb!

Basszus.

Felkapcsoltam másodikba, és igazából nem is volt olyan nehéz. Ez ismerősnek tűnt.

– Most vedd le a lábad egy kicsit a gázról, miközben kanyarodsz.

Követtem az utasítását, és megkönnyebbülten felsóhajtottam, amikor a kocsi nem ugrott meg újból.

– Ez az! Ha ráéreztél, hogyan kell csinálni, az egyenes szakaszon felválthatsz harmadikba. Aztán a kanyarokban tedd üresbe, lépj rá a fékre, és válts vissza másodikba.

A fülemben tomboló adrenalin miatt alig hallottam valamit; mintha kínaiul beszélt volna, de Harley minden kanyarban elmondta, hogy mit tegyek.

Kábé tíz kör után már mindent egyedül csináltam, és végre lazítottam a kormányt markoló fogásomon, így újra elkezdtem érezni az ujjaimat. Tizenöt kör után már konkrétan rákaptam a dologra. A huszadik után pedig úgy éreztem, mintha szükségem lenne szex utáni cigarettára.

Megálltam a szörnyeteg – amit az előbb megszelídítettem – csóró verziója mellett, és... lefulladtam.

– Ó, istenem! – kiáltottam, és a számra tettem a kezem. – Annyira sajnálom!

Arra számítottam, hogy Harley leharapja a fejem, de helyette csak kinevetett.

– Tudod, néha tényleg megpróbálhatnád elfordítani a kulcsot a gyújtásban. Hidd el, az is működik.

Szerettem. Ennyi. Szerettem.

Tekintetünk összeforrt, és meglepetten fedeztem fel, hogy képtelen vagyok levenni róla a szemem. Amikor farkasszemet néztem Knighttal, az mindig olyan volt, mintha zombiszempárt bámultam volna. Nagyon világos volt az írisze. Rideg. Fókuszált és rendíthetetlen. Halálos és könyörtelen. Harley szeme azonban ragyogott. Játékos volt. Teli élettel. Amikor rám nézett, nem éreztem úgy, hogy tanulmányoznak vagy pszichoanalizálnak.

Miközben magamba szívtam kócos, piszkosszőke hajának, pimasz, kék szemének, valamint piercinges ajkának látványát, és a belőle áradó jókedv átragadt rám is, rádöbbentem, hogy Harley James lett kedvenc személyem a földtekén. Na és akkor mi van, ha még csak hat órája ismerem? Tudtam, hogy Harley James lesz az új legjobb barátom.