Fordította

Goretity Franciska

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Karen Swan: The Secret Path

Copyright © Karen Swan, 2021

All rights reserved

Hungarian translation © Goretity Franciska, 2023

© XXI. Század Kiadó, 2023

borítóterv © Macmillan

borítóképek © Woman © Getty Images / Sven

Hansche / EyeEm, background © Shutterstock

ISBN 978 963 568 328 4

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Tegyi Tímea

Előkészítés Török Judit

Ebook Hársfai László

Korrektúra Mandl Orsolya

Wallcootnak

Senki nem nevet úgy, mint mi

Első rész

Első fejezet

2011. március

– Mondj el egy titkot! – suttogta Tara a sötétben.

– Egy titkot? – visszhangozta Alex álmosan.

– Igen. Olyat, amit még senkinek sem árultál el.

– Ó. Olyan titkot.

A lány megpaskolta a mellkasát, de azonnal meg is csókolta. A saját tusfürdőjét érezte rajta – jázmin és vanília illatát.

– Hmmm – rezgett a hang a füle alatt, és átjárta az egész testét. Úgy érezte, egészen elárasztja őt a férfi lénye: a lehelete, az illata, a csókjai, a szerelme.

Csend állt be, de aztán megemelkedett a mellkasa, ahogy fogalmazni kezdte a gondolatait.

– Hát, mindig is akartam egy kecskét háziállatnak.

A lány felemelte a fejét, és rászegezte a tekintetét.

– Nem ilyesmire gondoltam!

A férfi rávigyorgott.

– Nem?

– Nem!

– Dehát még senkinek sem mondtam ezt! Nagyon… érzékeny dolog beismernem, hogy imádom, ahogy ide-oda csapkod a kis farkuk, szeretem a szőrös állukat, és ahogy szökdécselnek.

A lány megint nevetve megpaskolta.

– Nem, ez nem ér, és tudod, hogy nem!

– Hú.

A lány rábámult, és azt kívánta, bár ne lenne ilyen jóképű. S ilyen vicces.

– Áruld el, mi rémiszt meg a világon a legjobban.

– Ó, hát ez könnyű. A világon a legjobban az rémít meg, amit a világgal csinálunk.

A lány felnyögött.

– Ah. Nem tudnál egy percig nem ökoharcos lenni? Az ágyban vagyunk!

– Biológus vagyok – válaszolta a fiú. – És a biológia veled ellentétben sosem alszik. – Felvonta a fél szemöldökét. Szép íve volt, vastag és egyenes, de élesen kicsúcsosodott a végén. A meredeksége kiemelte a zellerzöld szemét, ami a tompa fényben időnként szürkén csillogott.

– Mit is mondhatnék? A testemnek és az agyamnak csak sok pihenésre van szüksége, hogy regenerálódhasson.

– Nos, az biztos, hogy neked nincs szükséged szépítő alvásra.

– Te sármőr – vigyorgott vissza rá a lány, és meglökte a vállával, bár azért meg volt elégedve.

– Belegondoltál valaha, mi lett volna, ha nem találkozunk a kávézóban aznap reggel?

– Nem. – Mielőtt a lány tiltakozhatott volna, a férfi elmosolyodott. – Mert ha nem ott történt volna, akkor valahol máshol.

– Csak nem vagy fatalista? – kapkodott levegő után némi iróniával. – Dehát hogy mondhatsz ilyesmit? Hiszen tudós vagy!

– Úgy állítom, mint egy jó kisfiú. Anyukám mindig azt hangoztatta, hogy azokkal, akikkel együtt kell lenned, kétszer is találkozol anélkül is, hogy igyekeznél.

A lány felvonta a szemöldökét.

– És te ezt elhitted?

– Persze. Mindent elhiszek, amit anyukám valaha mondott. – Mosolygós fény villant a szemében, és a lányéban is, úgyhogy nem próbált tovább görcsösen ragaszkodni a tudományos elvekhez. Szereti az anyukáját. Ez nagyon jó jel.

– Hiszel abban, hogy… – egy pillanatra elgondolkodott. – Ó! Hiszel abban, hogy sosem szabad mérgesen lefeküdni?

– Abban hiszek, hogy álmosan kell lefeküdni.

– Hagyd abba! – nevetett a lány. – Több komolyságot! Éppen próbállak megismerni! – Hunyorítva ráemelte borostyánszín szemét. – Tanulmányozlak! Te vagy a szakterületem.

– Hú. – A férfi mélyet sóhajtott, de az ajka körül mosoly játszadozott.

– Szóval? – sürgette. – Hiszel abban, hogy nem szabad úgy lefeküdni, hogy nem oldódott meg egy veszekedés?

– Sosem gondolkodtam rajta. De gondolom… – tűnődött – nem.

– Nem?

A férfit meglepte, hogy a lány csodálkozik.

– Mi van? Nem hiszem, hogy az lenne a lényeg, milyen gyorsan oldódik meg valami. Tapasztalatom szerint van, hogy a szavak üresek és a bocsánatkérés sem jelent semmit, ha csak az a cél, hogy határidőre letudjuk őket. Igen, néha jobb aludni egyet a vitára.

– Ilyet még soha senki nem mondott.

A férfi vállat vont.

– Kell hogy legyen meggyőződésed, ha meg akarod tartani a becsületedet. Mindenkinek, akit a világon csodálok, olyan elvei vannak, amelyekért meghalnának.

Tara megfogta a kezét, amely mozdulatlanul hevert a mellkasán, és szórakozottan az ujjai közé fonta az ujjait. Érezte, hogy milyen nagy a fiú tenyere az övéhez képest. A keze oldalán volt egy hold alakú heg, amit egy horgászkampó okozott kisfiú korában. A lány szerette simogatni, olyan kielégítő volt éreznie a rücsköket a hüvelykujja alatt.

– Például ki?

Alex oldalra sandított felé.

– Ismered Peter Beardet, a művészt?

– Persze. Ő csinálta az Afrika-kollázsokat. A saját vérével maszatolta össze őket.

– Pontosan. Az elsők között ismerte fel, hogy fogynak a vadon élő fajok, és tényleg tett ellene. Ez a hatvanas–hetvenes években történt. Igazi pionír, bár mindenki csak úgy gondol rá, mint valami playboyra.

– Egy szexepiles Attenborough?

– Igen, régen nagyon is az volt.

– Szóval azért csodálod, mert természetvédőként működött?

– Nem csak azért. Hanem mert olyan erős meggyőződése van, hogy ha hisz valamiben, száz százalékig kiáll mellette. – A lányra nézett. – Még ha csinált is rossz dolgokat, mindig a jó ügyért tette.

– Mondjuk mit? Mondj egy példát!

– Hát jó. – Egy pillanatra elgondolkodott. – Oké. Egyszer elfogott egy orvvadászt a saját földjén. És tudod, mit tett vele?

Megrázta a fejét.

– Nem, fogalmam sincs.

– Berakta a pasast a saját csapdájába.

Tara a férfira bámult.

– Micsoda?

– Ja. Órákra ott hagyta. Nem ölte meg, csak… fogalmazzunk úgy, hogy a pasas legközelebb kétszer is meggondolta, hogy elkövessen-e ilyesmit. – A hangja bársonyos tónust öltött; mély lett és halk, mintha egy nagymacska dorombolna. – Amikor ezt olvastam, azt gondoltam, mekkora ász ez az ember! Ott és akkor a hősömmé vált. Végre valaki, aki tényleg tesz is valamit!

– Dehát berakta a fickót egy csapdába!

– Aki pedig oroszlánokkal csinálta ugyanezt. Az jobb? – Visszapislogott a lányra, a szeme harciasan izzott. – Néha nem elég beszélni, Tara. Cselekedni kell. Legyél kész átlépni a határt ahhoz, hogy elintézd a dolgokat!

– Hát – nyögte ki végül. – Jó tudni. Emlékeztess rá, hogy ne veszekedjek veled – húzta az agyát, miközben hosszú, bágyadt mozdulatokkal simította végig a karjával. Szerette érezni, ahogy a bőrük találkozik.

– Pillanatnyilag ez nem tűnik valószínűnek.

– Remélem, nem csak pillanatnyilag – válaszolta, és felkönyökölt, hogy jobban megnézhesse magának a gyönyörű arcot, ami már az első kimondott köszönés előtt megigézte. Érezte a közöttük feszülő vonzalmat, ahogy a férfi ujjbegyei kicsit erősebben belenyomódtak a húsába. A lány mutatóujjával megkocogtatta a mellkasát, a férfi aranyosnak találta ezt a kis ideges szokást. – Szóval… nem akarod tudni, hogy nekem van-e titkom?

A férfi visszanézett rá. A szeme bágyadtan csillogott.

– Nem tudom. Akarom?

– Hát, azt hittem, akarod. De most már nem vagyok benne biztos – mondta kissé csípősen, látva a férfi közönyét. Mi van, ha a férfit ő nem érdekli annyira, mint fordítva? Vajon a férfi is ugyanúgy akarja birtokolni őt – testestül-lelkestül, az utolsó emlékig?

– Szóval nem tudod, hogy én tudom, akarom-e hallani a titkodat? – mormolta szárazon, majd megint visszasüppedt a hallgatásba.

A csönd még nagyobb súllyal nehezedett a szobára.

– Mire gondolsz? – suttogta a lány, amikor nem érkezett további válasz. Semmi kíváncsiság, semmi érdeklődés.

– Arra gondolok, nem tudom, hogy folytatnunk kellene-e ezt a beszélgetést.

A lány elhúzódott, ahogy belemart ez a megjegyzés, ám a férfi erősen megragadta.

– Csak ugratlak – vigyorgott. – Persze hogy akarom hallani a titkodat.

– Nem hiszem – dünnyögte Tara megbántottan.

A férfi könnyed mozdulattal átfordította őt a hátára.

– Twig, tényleg akarom tudni – bizonygatta, majd felkönyökölt, és könnyed puszit adott a lány orra hegyére. – Tényleg. Mondd el a legnagyobb titkodat! Amit még soha, senkinek nem árultál el.

Twig belenézett a zöld szempárba, és válaszra nyitotta az ajkát. Ám a pillanat elszállt, és vele együtt a nagy titka is.

– Utálom a gombát.

A férfi elcsüggedt. Szemmel láthatóan csalódott volt.

– Ennyi? Utálod a gombát?

– Aha. Gyűlölöm – bólogatott. – De soha nem szóltam miatta. Úgyhogy mindig megeszem, amikor azt kapok. Udvariasságból.

– Ti britek és az udvariasságotok – csettintett a nyelvével a férfi lemondóan. – Miért nem mondod meg egyszerűen, ha nem tetszik valami?

– Nos, ahogy az imént olyan találóan rámutattál, ez amolyan brit dolog. Akkor is bocsánatot kérünk, ha valaki belénk jön. Akkor is megerősítésre várunk, amikor a pontos összeget fizettük ki. A végén valószínűleg hozzámegyek az első pasihoz, aki megkéri a kezem, csak hogy meg ne sértsem.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Twig, hozzám jössz?

– Okvetlenül. Köszönöm a kérdést. Milyen kedves tőled.

Mindketten felnevettek. Alex a lány nyakába temette a fejét, és selymes sötét hajával megcsiklandozta az arcát. Twig érezte, ahogy a foga finoman végigszántja a bőrét és játékosan megharapja. Az egész teste libabőrös lett. A férfi visszafeküdt az oldalára, arcát egyik kezében nyugtatta, miközben köröket rajzolt a lány hasára.

– Bébi, meg kell tanulnod nemet mondani. Amerikanizálni foglak! Ismételd utánam: „Nem!”

– Nem.

– Kicsit határozottabban! Nem!

– Nem.

Alex a homlokát ráncolta. Twig újra próbálkozott.

– Nem!

– Oké, elmegy. Gyorsan tanulsz – vonta meg vállát. – Most pedig alkalmazzuk ugyanezt konkrét élethelyzetekre! Twig, szeretnél egy kiskutyát a szülinapodra?

A lány felnevetett.

– Nem.

Alex elismerően bólintott.

– Twig, utazzunk Kabulba karácsonykor!

– Nem!

– Kitűnő… Kitűnő! Twig, mindenképpen a piros cipődet kellene viselned az ágyban, és semmi mást.

A lány még hangosabban nevetett. A hátát homorítva felemelkedett a lepedőről.

– Nem!

– A francba… Öngól. – Elhúzta a száját, de a szeme vidáman csillogott. – Twig, kérsz fokhagymás gombát a steaked mellé?

– Nem!

Alex bámulattal kitárta a karját.

– Azt hiszem, nekem itt már nincs is dolgom.

– Igazán remek tanár vagy, Alex Carter. Milyen nagyszerű professzor leszel!

– Köszönöm. De még hátravan egy végső teszt. – Lassú, mély lélegzetet vett, majd olyan tekintetet szegezett a lányra, amivel a csillagokat is megállította volna az égen. – Twig, hozzám jössz feleségül?

– Okvetlenül. Köszönöm a kérdést. Milyen kedves tőled.

– Nem! – kiáltott fel elnyújtottan Alex, majd arcát újra a lány vállgödrébe fúrta. A fejét csóválta, miközben Tara csak kacagott alatta. Különösen csiklandósnak érezte magát, ahogy kezdett úrrá lenni rajta az éjféli hisztéria. – Olyan közel voltál! Annyira közel! – Újra a lányra nézett. – Most nézd meg. Örökre nálam ragadtál, csak mert egy udvarias brit vagy, aki nem tud nemet mondani. Nagyon sajnálom, bébi. Szar ügy.

Tara abbahagyta a nevetést, amikor felnézett rá a viccet félretéve.

– He…?

– Nem mondtál nemet.

– Nem.

A férfi szemöldöke felszaladt.

– „Nem”, mármint elismered, hogy nem mondtál nemet? Vagy „nem”, nem akarsz hozzám jönni? – cukkolta a lányt.

– „Nem”, azaz… elismerem, hogy nem mondtam nemet.

A férfi mosolya szélesebbre húzódott, ahogy közelebb vonta magához a lányt.

– Most már legalább egy életen át tanulhatod.

– Igen – suttogta Tara, és érezte, ahogy gyorsul a szívverése.

– Igen – visszhangozta Alex, és tekintetét a lányéba fúrta. – Ez a szó jobban tetszik.

– Igen.

– Twig, hozzám jössz feleségül?

– Igen… – A férfi szája az övét súrolta, miközben teljes súlyával belenyomta őt a matracba. Minden viccről megfeledkeztek, ahogy megadták magukat a kémiának, amely mindkettejüket már az első találkozásukkor sokkolta mindössze négy hónappal korábban. A telefonjukat szorongatták a reggeli rohanás közepette, amikor a lány véletlenül Alex szójafilterét kapta fel, aki rohanva vitte utána a karamellás latte macchiatóját a Queen’s Gate-en. A nagy része kilötyögött, ahogy szaladt, és vagy félig kiürült, mire utolérte. A tekintetük összetalálkozott, miközben kifulladva magyarázkodtak, mire a férfi felajánlotta, hogy vesz neki egy másikat. Tara aznap reggel végül lekéste a farmakodinamika-előadását, Alex pedig a PhD-témavezetőjével megbeszélt konzultációját. A kávéból ebéd lett, később összefutottak vacsorára még aznap este, és azóta egyetlen éjszakát sem töltöttek külön.

Egy hét leforgása alatt (sőt igazából már az első naptól) a férfi jelentett Tara számára mindent, ami az élet: ő volt számára az oxigén, a napfény, ő lett a szívverése. Már a hiányának a puszta gondolata is elviselhetetlen volt. Korábban sosem ismerte a szenvedélyt, a vágyakozást, annyira kívánta a férfit, hogy néha megrémítette az érzéseik ereje. Biztosan nem volt egészséges, hogy valaki ennyire akarjon egy másik embert. Alex olyan drog volt, ami nélkül egyszerűen nem tudott meglenni. De most már talán nem is kell?

Az izgatottságtól felnevetett.

– Mi az? – kérdezte a férfi, miközben a térdével kedvesen szétfeszítette a lány lábát.

– A gombától eljutottunk a lánykérésig. Hát ez… váratlan volt – sóhajtotta, ahogy a férfi csókolgatni kezdte a nyakát.

– Nekem mondod? – dünnyögte elfojtott hangon.

– Szóval nem tervezted?

A férfi kipirult arccal felemelte a fejét. A szeme csillogott.

– Nem. De most, hogy már elárultam neked a legmélyebb, legsötétebb titkomat arról, hogy szeretem a kecskéket, magam mellett kell tartanom téged. Ez nem szivároghat ki – mondta egy kacsintás kíséretében. Folyton ugratta.

A férfi szája újra a lány bőrére tapadt, akinek máris minden porcikája érte kiáltott. A szemét behunyva süppedt bele a bódító gondolatba, hogy mindez az övé lesz az élete hátralevő részére.

– Nyilván tudod, hogy ez mit jelent – mormolta Alex, és a lány érezte a leheletét a hasa alatt.

– Mit? – mosolygott, de a szemét még most sem nyitotta ki.

– Be kell mutatnod a szüleidnek – mondta azzal a sajátos fanyar mosolyával.

– Jaj, istenem… igen, gondolom, bemutatlak.

A férfi zavartan nézett vissza rá.

– Hát, ezen nem kell ennyire elszontyolodni.

– Nem szontyolodtam el. Imádni fognak!

– Csak…? – nógatta tovább. – Mi az? Utálják az amerikaiakat?

– Nem!

– Szép volt! Jól mondtad, hogy „nem”. Erőteljes. Hihető. Empatikus. – A lány felnevetett, de kissé fárasztották Alex szóbeli játékai. – Ez azért van, mert szerintük senki nem lehet elég jó az ő drága kislányuknak? Abból a fajtából valók?

– Talán egy kicsit – ismerte be Tara.

– Nyugi. Minden szülő imádni szokott.

– Ó? Hány menyasszonyod szülőjével találkoztál? – kérdezte a lány pajkosan.

Most Alexen volt a sor, hogy kuncogjon.

– Te vagy az első és egyetlen menyasszonyom, és az a szándékom, hogy ez így is maradjon.

– Menyasszony – ismételte Tara. – Még kimondani is vicces.

– Csak várd ki, amíg feleségre cseréljük! – Újabb csókot nyomott a lány hasára, de csak egyszer és könnyedén, mintha egy pillangó szállt volna le rá. Alex a fejét egyik tenyerében nyugtatta. – Mondd, melyik miatt aggódsz jobban: hogy őket kell bemutatnod nekem, vagy hogy engem nekik?

Tara az ajkába harapott.

– Hogy téged nekik.

A férfi aggodalmas arccal nézett vissza rá.

– Ugye nincs két fejük?

– Nem!

– Megint remekül sikerült alkalmaznod a nemet. – A lány megpaskolta a vállát. – Minden rendben lesz. Imádni fognak engem, és én is őket. Tudod, honnan tudom? – Twig megcsóválta a fejét. – Azért, mert mindhárman szeretünk téged. Ennyire egyszerű. – Felhúzta magát az ágyon, így az orruk ismét egy magasságba került. – De találkoznom kell apukáddal, hogy annak rendje s módja szerint csináljam.

A lány nyelt egyet. Érezte, hogy könnyek szúrják a szemét, miközben elöntötte a boldogság.

– Meg fogod kérni tőle a kezem?

– Ideális esetben minden testrészedet. De igen, a kezeddel fogom kezdeni. – Megfogta a kezét és megcsókolta. – Kell valamit tudnom, mielőtt belevágok?

Twig kinyitotta a száját, hogy elárulja a titkát. Nem azt, amit soha, senkinek nem mondott el, hanem azt, amit Alexnek nem mondott el. Ám ahogy belenézett a kedvese tiszta tekintetébe, úgy döntött, nem lenne megfelelő az időzítés. Már hetek óta várta az alkalmat, hogy elmondjon neki mindent, a teljes igazságot, és nem csak egy részét. De ez a pillanat annyira tiszta volt, annyira örömteli, hogy nem akarta beszennyezni semmilyen súlyos dologgal, nem akarta terhelni olyan háttér-információval, aminek semmi köze kettejükhöz. Megcsóválta a fejét.

– Nem igazán – hezitált. – Apu nagyon édes.

– Milyen témával indítsak? Ugye nem golfozik?

– Igazából eléggé benne van a környezetvédelemben, szóval azt hiszem, egymásra fogtok kattanni.

– Tényleg? Remek – vonta meg a vállát Alex elégedetten. – Mikor találkozhatok vele?

Második fejezet

Néhány lépéssel előttük galambok csipegettek és totyogtak a Hyde Park-i North Ride homokos útján. A kora reggeli napsütés bágyadtan ragyogott, átszűrődött a bimbódzó vadgesztenyéken. Az első sáfrányok és kankalinok már sárga és lila foltocskákkal pöttyözték be a parkot, mintha Monet festette volna. A háttérben zúgott a londoni forgalom a Bayswater Roadon, amelyet néhány másodpercenként felváltott a kocogók ritmikus lélegzése. A reggelek egyre világosabbak voltak, és már a dér sem csipkézte ki annyira zordan a füvet.

Tara még egyet kortyolt a hideg levegőben gőzölgő kávéjából. Holly szokás szerint forró csokit ivott tejszínhabbal, rajta csokoládészórással. Ez volt a napi első cukordózisa a sok közül.

– És erre mit válaszoltál? – kérdezte Tara, ahogy Holly mély levegőt vett. A barátnője épp egy elhúzódó szakítás kellős közepén volt Devvel, az onkológiai röntgenorvossal. A kapcsolatuk egy részeg egyéjszakás kalandnak indult a St. Mary Kórházhoz közel eső ír pubban, majd később rendszeresen találkoztak. Néhány hónapig minden rendben ment, amíg Dev meg nem lepte a lányt azzal, hogy felszabadított neki egy fiókot. Holly erre úgy reagált, hogy kisétált az ajtón. Ezt szívet tépő üzenetek áradata és eget rengető békülős szex követte. A fiókba sebesen visszakerültek a felemás sportzoknik, valamint egy nagy kiszerelésű, atlétáknak gyártott lábspray, de a baj már megtörtént: Dev elköteleződést akart, Holly pedig menekült ettől.

– Azt mondta, hogy szeparációs szorongásom van!

– He?

– Hagyjuk már! Erre én, ne traktálj már a közhelyeiddel! Tudod, nem mindenki omlik össze, akit elhagyott az anyja. Néhányan kirángatjuk belőle magunkat a saját hajunknál fogva, és kurvára jobban teljesítünk még annál is, mint ha maradt volna.

– Ja.

Holly érthetetlenül motyogott valamit az orra alatt.

– Ezúttal komolyan gondolom. Tegnap este világosan megmondtam neki, hogy végeztünk.

– Te mindig világosan megmondod, Hols.

– Ugye? – kérdezett vissza Holly felháborodottan.

– De ugye attól még lefeküdtél vele?

– Naná! Olyan szomorúnak látszott. Tudod, olyan bánatos kutyaszemekkel…

– Tudom. Olyan cuki!

Holly felsóhajtott.

– Na mindegy, most már tudja, hogy ennyi volt. Nem vonhatja el a figyelmemet az ilyen drámázás. Esküszöm, egy időre végeztem a pasikkal!

– Jó ötlet. Tarts egy kis szünetet, és hagyd, hogy rendeződjenek a dolgok!

Mögöttük a homokos ösvényen a királyi lovasság gyakorlatozott. Csörömpöltek a réz mellvértek és a kifényesített fegyverek, miközben egyre közelebbről hallatszott a paták egyenletes dobogása.

Tara újra belekortyolt a kávéjába, ahogy a csapat befordult a West Carriage Drive-ra és eltűntek a Kensington Gore csúcsforgalmi tülekedésében.

– Gondolom, megint egész éjjel szeretkeztetek a szépfiúval.

Tara elvigyorodott.

– Hát, nagyjából így volt.

– Ah, hányingerkeltőek vagytok! Tisztára megvetendő ez a tökéletes boldogság! Ráadásul… még unalmas is. Hol vannak a magasságok, ha soha nincsenek mélységek?

– Az ágyban – vont vállat Tara.

– Jaj, fogd már be! Ugyan már, árulj el valamit… csak van egy rés a pajzson! Senki élete sem tökéletes.

Tara egy pillanatra elgondolkodott.

– Hát, csirkés rizottót főzött nekem vacsorára, és hogy őszinte legyek… egy kicsit száraz volt.

Holly elbiggyesztette a száját.

– Ennyi? Ez a rés a pajzson?

– Utat a királyi lovasságnak! – figyelmeztetett a lovasság vezére, ami azt jelentette, hogy már ott is voltak a sarkukban, ők pedig reflexszerűen odébb álltak. Türelmesen megvárták, amíg elüget mellettük a több száz tonnányi csillogó szőrű ló hátukon a fényes gombokkal díszített, hosszú, vörös zubbonyba és aranyfüggős sisakba öltözött katonákkal. Pompásan festettek. Minden reggel ugyanaz volt a menetrend, amíg a lányok megtették az egyetemhez vezető szokásos utat, ám az izgalom sosem kopott meg. Ez is egy annyira brit dolog volt (ahogy a kínos udvariasság is, amit Alex annyira érthetetlennek tartott). A lány nem tudta elnyomni a mosolyát, miközben eszébe jutott az előző esti lánykérés. Hogy egy viccből hogyan lett valami mélyebb, ami az egész életére kihatással lesz…

– Te meg mit bazsalyogsz? – kérdezte Holly, aki észrevette, hogy a barátnője a messzeségbe bámulva harapdálja a KeepCup bögréje szélét. – Valamelyik szemezni próbált veled, igaz? Rohadékok! – nevetett, miközben a katonák maguk elé meredve és közönyösen elvágtattak mellettük. Tara Holly felé fordult.

– Alex tegnap este megkérte a kezem.

Hollynak leesett az álla. Olyan volt, mintha egy csapóajtó vágódott volna be.

– …Hogy mi?!

Tara bólogatott.

– Tudom, én is alig hiszem el. Az egész annyira váratlanul jött. Neki is. Nem tervezte el. – Holly továbbra is tátott szájjal bámult rá. Tara óvatosan a helyére tolta a barátnője állkapcsát. – Na, mondj már valamit!

– Mi a fasz?! – Holly hangjából eltűnt az incselkedés, üresen kongott a döbbenettől. Tara egy pillanatig hezitált.

– Valami mást is.

– Tits!

Az egyik aranyfüggő feléjük lendült. A Tits becenevet Holly adta a barátnőjének, amit a TT monogramból kreált, bár Tara nem mintha egy kebelcsoda lett volna.{1} Senki más nem hívta így – ugyanis nem merték –, Holly is csak a különösen boldog vagy különösen bosszús pillanatokra tartogatta. Ez pedig az arcából ítélve…

– Feleségül kért?!

– Igen.

– Dehát húszéves vagy!

– Ezt úgy mondod, mintha tizenkettő lennék.

– Mert az majdnem ugyanaz. – A két lány csak bámult, és minél tovább meredtek egymásra, annál nyilvánvalóbbá vált, hogy Holly nem repes az örömtől. Kis horkantó nevetést hallatott, ahogy kapcsolt. – Mármint… örülök nektek, hát persze hogy örülök. – Tara kacsintott egyet a füllentés hallatán. A barátnője olyan hangon beszélt, mint akit fojtogatnak, és mintha még a jellegzetesen göndör vörös fürtjei is lekókadtak volna. – Nyilvánvaló, hogy odavagytok egymásért… – dadogott tovább. – És megnevettet. Mindig nevetsz.

Tara a homlokát ráncolta.

– Csak…?

Holly válla elernyedt.

– Miért nem tudtok várni egy kicsit? Még ha nem is lesz belőled gyerek menyasszony, akkor is mindössze néhány hónapja vagytok együtt.

Tara csak a vállát vonogatta.

– Egyikünk sem tervezte, hogy ilyen fiatalon megházasodjon. Tökre azt vártam, hogy majd a harmincas éveimben, dehát úgy alakult, ahogy a könyvekben is írják: ha tudod, akkor tudod. Igazából csak az a kérdés: miért várjunk?

– Azért, mert húszéves vagy.

– Ezt már mondtad. Nem hiszem, hogy a korunk annyira számítana – jelentette ki Tara higgadtan, ám a szíve majd kiugrott a helyéből. Egyáltalán nem erre a reakcióra számított Hollytól. Tudta, hogy sokkolni fogja a hír (ahogy őt magát is), de arra nem számított, hogy a barátnőjének ilyen komoly fenntartásai lesznek, és neki sem sikerült meggyőzően eladnia, hogy ez jó ötlet…

Egy darabig csendben baktattak. Mindkét lány elmerült a maga ellentmondásos gondolataiban.

– És te csak hallgattál és hagytad, hogy Devről fecsegjek – motyogta Holly a homlokát ráncolva. – És azt hogy fogadta, amikor elmondtad neki, hogy Tara Tremain férjura lesz? Ne mondd, hogy teljesen ki van ezzel békülve – nyomta meg szigorúan az utolsó mondatot. – Lehet, hogy van ez a laza, szexi attitűdje, de azért egója is van ám!

Tara nyelt egyet.

– Hát, ezt még nem árultam el neki.

– Még mindig nem?! – Holly hangja kétoktávnyit ugrott. – Nem értem! Tulajdonképpen mire vársz?

– A megfelelő pillanatra.

Holly felvonta a szemöldökét.

– És az a pillanat, amikor eldöntöttétek, hogy az idők végezetéig összekötitek az életeteket, nem volt megfelelő?

Tara arca megrándult.

– Tudom. Elszalasztottam, pedig akkor kellett volna beszélnem erről.

– Naná!

– Csak annyira gyorsan történt az egész. Nem akartam… elrontani a pillanatot.

– Ja, mert amikor az ember megtudja, hogy a leendő apósa egy igazi milliárdos, az totál tönkrevágja az egész napját.

Tara megbökdöste Hollyt a könyökével, miközben a lány éppen belekortyolt a kávéjába, ezért a tejhab kissé meglöttyent, és bajuszt festett a szája fölé.

– Már mondtam neked, ez eléggé megbonyolítja a dolgokat. – Csak éppen azt nem kötötte az orrára, hogy mennyire. Legszívesebben elfelejtette volna, hogy a legjobb barátnője a bentlakásos iskolából híreket adott el róla a sajtónak, vagy mikor a szobatársnői vicces ötletnek tartották, hogy mindennap elloptak valamit a holmijából, mert neki nyilván meg sem kottyan. Persze az ő szüleik is tehetősek voltak, ám a „milliárdos” szó még ezekben a körökben is ritka presztízzsel bírt. – Eléggé megviseli az embereket. Ha jól emlékszem, te sem álltál velem szóba három hétig, amikor elárultam neked.

– Az más volt. Elhallgattad előlem, pedig nyilvánvaló volt, hogy soha nem akarnék hasznot húzni belőled.

– Leszámítva a mogyoróvajkészleteimet, a kétliteres rozémat és a friss kenyeremet?

– Már ne is haragudj, én egy éhező diák voltam… és vagyok!

– És a kedvenc V nyakú, tengerészkék kasmírpulcsimat. Amúgy az még mindig nálad van.

– Már elévült az ügy. Most már az enyém.

– Dehát az a kedvencem!

– Irigy kutya! – Holly szemében az a jellegzetes, huncut fény bujkált, és Tara látta, hogy kezd megtörni közöttük a jég. – Mindegy, a srác nyilvánvalóan el van varázsolva. Világos, hogy nem akar tőled semmit, leszámítva, hogy leudvarolja rólad a bugyit.

– Azt az egyet leszámítva – helyeselt Tara, és itt megengedett magának egy kis mosolyt. – Fura módon pont az nehezíti meg, hogy elmondjam, hogy ilyen szinten nem érdekli a pénz. A szülei kaliforniai hippik voltak. Biodinamikus gazdálkodáson és kommunákban nevelkedett.

– Jesszus. Mintha kimondottan a csóróságra utaztak volna – motyogta Holly, és elfordította a fejét.

Már majdnem a Serpentine Bridge-nél jártak, és a tó szinte higanyszerűnek tűnt a hidegben. Néhány piros csőrű, fekete hattyú siklott a csónakházak felé. A kora reggeli úszók sereghajtói fel-alá járkáltak a strandon. A lányok megálltak, hogy átvágjanak az úton, és megvárták, amíg egy fekete taxi égő lámpákkal elrobog előttük.

– De tudom, hogy már nem halogathatom sokáig. Végül is előbb-utóbb úgyis találkozott volna a szüleimmel, ami úgy tűnik, előbb jön el. Azt mondja, meg akarja kérni a kezem apámtól.

– Ah, milyen régimódi! – Holly hangja megint fagyos lett. Újra megkörnyékezte a csalódottság, és leverte a lábáról.

– Tudom, engem is meglepett. – Tara tűnődve az ajkába harapott, miközben átsétáltak a hídon. – De minden rendben lesz. Nem fogja zavarni. Majd csak úgy… mellesleg megemlítem ma este. Valószínűleg nagyobb feneket kerítek neki, mint kellene.

– Gondolod? – vetette oda csípősen Holly.

– Úgy értem, talán… talán nem is kell semmi konkrétumot mondanom neki. Csak utalhatnék rá, hogy…

– Krőzusok vagytok?

– Azt akartam mondani, hogy módosak vagyunk.

– Senki nem használja azt a szót, hogy módos. Legfeljebb a szociológusok, amikor felméréseket írnak.

– Jól van, na. Úgy is fogalmazhatnék, hogy jól élünk.

Holly félrenyelte a kávézaccot.

– Jól éltek? Hát, Alex ettől nem lesz okosabb, amíg meg nem látja, ahogy az őseid kiszállnak egy helikopterből, vagy a sofőr kipattan a Bentley-ből, de amúgy ja, előadhatod úgy is, hogy: „tudod… jól élünk”.

Tara némán és szarkasztikusan felkuncogott a barátnője ugratásán. Hollyt egyedül nevelte fel az apukája az iskolagondnoki fizetéséből, miután az anyja lelépett, amikor négyéves volt. Valamiért feljogosítva érezte magát arra, hogy annyi szarkazmust engedjen meg magának, amennyit csak akar, amikor a pénz (pontosabban a vagyon) témája került szóba.

Holly felsóhajtott, mintha megérezte volna a komiszságot az élceiben.

– Figyelj, ha ez a fiú nem fogad el téged úgy, ahogy vagy, magán-repülőgépestül, mindenestül, akkor amúgy sincs értelme ragaszkodnod hozzá. Bár kétlem, hogy probléma lesz belőle – szúrta oda egy kis gúnyos kacaj kíséretében. – Valószínűleg igyekezni fog azonnal teherbe ejteni, hogy mihamarabb megcsinálja a boltot.

Tara megtorpant. Holly visszanézett, a megbánás szinte rákövült az arcára.

– Sok voltam? – fürkészte Tara elborzadt tekintetét. – Ne haragudj! – Beletúrt a hajába, és feszülten az égre bámult. – Szemétség volt ilyet mondanom. Csak annyira felpaprikázott, amit meséltél, ennyi az egész. Vaktában lövöldözöm. – Tara tátott szájjal, mozdulatlanul állt. – Nézd, tudod, hogy nem mondtam komolyan – folytatta Holly, és visszafordult, hogy megérintse a barátnője karját. – Ez egy jó gyerek. Hát persze hogy nem fog ilyet csinálni. – Dehát nem is hagynád neki! Kizárt! Nem fogod elcseszni az életedet egy ekkora baromsággal… – Ekkor vette észre, hogy Tara szemében könnyek gyűlnek. Holly arca elborult. – Ó, Ta, kérlek… ne nézz így! Nem gondoltam komolyan… – Ám volt abban valami, ahogy Tara ott állt feszült tartással. A tekintete Tara kezére tévedt, amit ösztönösen a hasán tartott. Holly tátott szájjal meredt a barátnőjére. – Jaj, ne…! – suttogta.

Tara még jobban megfeszült, és a következő támadást várva átölelte magát. Az elmúlt tizenkét napban, amióta megcsinálta a tesztet, egyre csak vacillált az öröm és a kétségbeesés, a bizonyosság és a zavar között, egészen az előző napig, amikor Alex fogadalmat tett neki. Akaratlanul is eloszlatta a kétségeit, és meggyőzte arról, hogy megtartsa a babát. Nyilván nem ezt az életutat képzelte el, de magában azt bizonygatta, hogy ezzel csak elhalasztja a tervei megvalósítását, nem kell felhagynia velük. Ahogy Alex ott aludt mellette, ő ébren forgolódott, és egyre bizonyosabb lett afelől, hogy ez az, amire vágyik, meg fogja oldani ezt a helyzetet, úgyhogy amikor reggel felébredt, izgatottan várta, hogy végre elújságolhassa a nagy hírt a legjobb barátnőjének. Ehelyett most alig jött ki hang a torkán… De csak húszéves vagy!

Nem tudott megszólalni. Azonnal nem. Csak nőtt közöttük a csönd, és most az egyszer, a megismerkedésük óta először Holly szeme is elfátyolosodott. A hallgatás rosszabb volt, mint bármilyen harsány korholás. Tara úgy érezte, mintha egy távoli vihart nézne a mezők fölött, látja, hogy sebesen rohan felé, és nem tud elfutni előle.

– És akkor mindezzel mi lesz? – kérdezte Holly halkan és óvatosan, miközben körbemutatott a parkon, de valójában Londonra gondolt, az orvosi diplomára és az életükre.

– Hát… – kezdte Tara lassan. – Már az egészet végiggondoltam. Alkotói szabadságot veszek ki a nyári vizsgáink után. Egész jó az időzítés, akkor már hét hónapos leszek. Pihenhetek pár hetet a szülés előtt, aztán jövő szeptemberre visszajövök.

– De nem fogsz – vágta rá Holly hirtelen és szárazon. Olyan véglegesnek hangzott, ahogy mondta.

– Dehogynem, Hols.

– Azt akarod mondani, hogy több hónapnyi kialvatlanságból egyből beleugrasz az éjszakai műszakokba, a kórtermi vizitekbe úgy, hogy napi tizenöt órát leszel talpon?

Tara nyelt egyet.

– Igen.

– Nem. Az nem fog menni. Nézz szembe a tényekkel: vagy-vagy. Ha megszülöd ezt a babát, nem lehet ilyen karriered. Túl sokat követelne tőled. A kettő egyszerre senkinek sem jön össze.

– Ez nem igaz. Csomó nő tud egyszerre orvos és anya is lenni.

– Húszévesen nem. – Megint helyben voltak. Az egyre ismételgetett érv, hogy ez miért nem jó. Kudarcra van ítélve. Kolosszális katasztrófa. – Öt év múlva már oké… ha ezt dobja a gép. De még el sem startoltál! – Holly határozottan bámult rá. – Alex mit szól hozzá? – Tara nehezen állta a barátnője csalódott tekintetét; nem jutottak eszébe az ellenérvek, amelyeket korábban magában olyan jól begyakorolt. Habozott.

– Még nem tud róla.

– Bassza meg, Ta! – Holly egy szempillantás alatt dühbe gurult. – Szóval igent mondtál a csávónak, de sem azt nem tudja, valójában ki vagy, és arról sem tájékoztattad, hogy a gyerekét várod?

Tara bepánikolt. Minden kezdett félresiklani. Nem így képzelte el ezt a beszélgetést.

Számított arra, hogy a barátnője meglepődik, de azt remélte, ezután jönnek az ölelések, az izgatott sikongatások és a közös tervezgetések.

– Nem tudtam, hogy meg fog kérni! – vágott vissza. – Már mondtam, az egész abban a pillanatban adódott. Tegnap egész este arra készültem, hogy szóljak neki a babáról, de amikor megkérte a kezem… először viccnek indult, de aztán meg mégsem… aggódtam, ha még azt is megmondom neki, hogy terhes vagyok, akkor annyira… letámadva érezné magát…

– Dehát úgy kért meg, hogy nem tudta, hogy terhes vagy! – dorgálta tovább Holly. – Ta, feleslegesen megnehezíted ezt az egészet, és megkérdezhetnéd magadtól, miért csinálod. Vagy bízol a srácban, vagy nem.

– Dehát bízom! Kétség sem fér hozzá!

– Akkor hagyd abba a titkolódzást! Joga van tudni mindezt!

Tara válla lelappadt. Hollynak mindenben igaza volt.

– Oké. Ma este szólok neki a családomról, és később a héten a babáról is.

– Miért nem lehet egy füst alatt elintézni mindkettőt ma este? Nemsokára megtudja, hogy a leendő apósa milliárdos. Akár már a küszöbönálló apaságot is beadhatod neki.

– Nem… meg akarok győződni róla, hogy azért vesz el, mert szeret, és nem azért, mert úgy érzi, behálóztam.

– Szóval mégsem bízol benne.

– De igen! Csak… – bosszúsnak érezte magát. – Ah! Tudom, hogy nehéz megérteni, de egyszerűen ösztönösen tudom, hogy jobb lesz, ha egyszerre csak egy dologgal foglalkozunk. A családom nem normális, bármennyire is szeretném. Sokkolni fogja, ha megtudja, kik vagyunk. Először találkozzon a szüleimmel, és üsse nyélbe a nagy beszélgetést apámmal! Tudjuk csak le! Aztán jöhet a többi.

Holly a korlátra könyökölt, és tekintetét a túlsó parton álló vízibiciklikre szegezte. Elsápadva harapdálta az ajkát. Tara gyengéden karon fogta.

– Kérlek, örülj nekem, Hols! Te vagy az egyetlen, akinek elmondtam.

Holly visszanézett rá.

– Én akarok, tényleg akarok. De hogyan is hazudhatnék, amikor azt gondolom, hogy életed legnagyobb hibáját követed el? Milyen barát lennék?

– Hazug barát.

Holly szembefordult vele.

– Nem, az nem lehetek! Naivan gondolkodsz arról, hogy a döntésed mit fog jelenteni neked. Férjhez menni egy dolog… bár szerintem nem vagy normális, ha hozzákötöd az életed ehhez a sráchoz, akivel csak most találkoztál, és még igazán ki sem repültél otthonról… de azt legalább vissza lehet csinálni. Ha nem működik, elválsz, és az élet megy tovább. – Holly a fejét csóválta. – De egy gyerekkel ezt nem teheted meg. Itt nincs alkudozás! Fel kell adnod valamit, amiről azt mondtad, hogy meghatároz téged. – A lány közelebb hajolt Tarához. – Amikor megismertelek, azt mondtad, azzal, hogy orvos leszel, vissza akarsz adni valamit a társadalomnak, és így szeretnél függetlenedni a családodtól. Azt mondtad, értelmet ad az életednek, és hatéves korod óta ezt akarod. Azt egy szóval sem említetted, hogy huszonegy éves korodra férjet akarsz és gyereket. – Ekkor megállt, hogy lélegzethez jusson. – Alex nagyon helyes… na de Ta, ennyire senki sem lehet helyes!

Tara gyomra liftezni kezdett a barátnője könyörtelen őszintesége hallatán. Pontosan ezeket mondta önmagának is, amióta az a sötétkék csík megjelent a terhességi teszten. A saját kételyeit mondta ki Holly.

– Volt az a terved, emlékszel? Hogy ráveszed apádat, hogy építtessen szülészeti klinikákat minden olyan országban, ahol víz és áram nélkül maradt, a hálózattól elvágott települések vannak. Azt mondtad, megvéded és bátorítod azokat a nőket, akik…

– Tudom, mit mondtam – szakította félbe Tara, mert nem akarta hallani.

Holly szomorúan bámult rá.

– Ha bárki más tervezi ezt, az csak süket duma lett volna. De ha te…? Neked tényleg sikerülhetett volna! Azt mondtad nekem, hogy így fogod igazolni, hogy ennyire szerencsés vagy. Meg azt is, hogy anyád nem értette, minek kell neked karrier, és összetűzésbe kerültél velük amiatt, hogy egyáltalán egyetemre mehess. És most az egészet eldobod magadtól egy srácért, akit még fél éve sem ismersz?

Tara szemét könnyek szúrták. Úgy érezte, mázsás súly nehezedik a mellkasára.

– Szeretjük egymást. – Erőtlen érv volt, de csak ennyi tellett tőle. Érezte, ahogy Holly máris eltávolodik tőle, mintha két csónak lettek volna, akik külön áramlatokon úsznak. Rádöbbent, mennyire összekötötte őket a közös ambíciójuk: koldus és királylány voltak, mégis mindketten ugyanazt akarták.

– Igen, tudom, hogy te szereted. De csak egy kérdésre válaszolj: Ő feladná érted az álmait, a karrierét, mindenét?

Minden kérdés úgy esett, mintha gyomorszájon vágták volna. Tara képtelen volt uralkodni az érzelmein.

– Nézd, ez mindkettőnk életét meg fogja változtatni, nem csak az enyémet. Csak épp hamarabb történik, mint gondoltuk…

Ez nem volt válasz a kérdésre. Ezt ő is tudta. Holly is tudta.

– Ó, szóval már beszéltetek a családalapításról?

– Hát, nem, még nem, de…

– De…?

Tara nyelt egyet.

– Magától értetődött.

Holly szeme összeszűkült.

– Magától értetődött. Persze.

Tara lenézett, és érezte, ahogy lepottyan az első könnycsepp. Dühítette, hogy sírnia kellett, mintha ez lett volna az első lépés az úton, hogy kevesebbé váljon: a változó hormonjainak és új életútjának bizonyítéka.

– Az élet nem mindig megy menetrend szerint, Hols.

Holly felsóhajtott, ahogy a barátnőjéből előtört a zokogás: nem bírta elviselni, ha valaki zaklatottá vált a jelenlétében. Odalépett, és esetlenül megölelte Tarát.

– Tudom, hogy nem. – Egymást átölelve álltak a reggeli fagyban, de az egész olyan kínos és merev volt. Egyikük sem lelt enyhülésre a békülésben. – Ó, basszus! Az az anatómiaóra viszont igen! És… – Holly hirtelen elhúzódott, és kétszer is megnézte az időt a telefonján. – El fogok késni! Rohannom kell!

– Úristen! – Tara automatikusan mellészegődött, de Holly kinyújtott karral megállította.

– Nem, ne fuss, te csak lazíts! Megmondom nekik, hogy elakadtál a forgalomban.

– Dehát…

– Neked most nem szabad megerőltetned magad. És amúgy is csak néhány perccel utánam fogsz beérni. Foglalok neked helyet!

Holly megvonta a vállát és elhúzott, Tara pedig tudta, mit jelent ez a vállrándítás: most már mit számít, mennyit késik? Úgysem lesz belőle orvos. Innentől fogva bármit tesz az eldobott álmáért, az már úgyis csak mellébeszélés. Ehelyett ő lesz Mrs. Alex Carter. Feleség és anya.

{1} A tits (angol) szlengszó, a magyar „cici” megfelelője. (A ford.)