Shelley Parker-Chan: He Who Drowned the World

Copyright © 2023 by Shelley Parker-Chan

Hungarian translation © Sárpátki Ádám

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Shelley Parker-Chan: He Who Drowned the World

A Tor Book, a trademark of Macmillan Publishing Group, LLC., New York, 2023

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978 963 598 245 5 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Borító: JungShan Chan

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Boncz Éva, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy

A hős az, aki önmaga akar lenni.

JOSÉ ORTEGA Y GASSET

KÍNA, 1356

Togon Temür, a Nagy Jüan mongol birodalmának tizenötödik nagykánja uralkodásának huszonharmadik évében a mongolok akkora vereségeket szenvedtek a birodalom belső ellenségeivel szemben, hogy elvesztették országuk déli része feletti irányításukat.

Alig egy évvel korábban a vörösturbánosokként ismert déli lázadó csoport a megszűnés közelébe sodródott a Jüan rettenthetetlen védőinek, a mongol, honani Jeszün-Temür nagyúrnak és eunuch tábornokának, Oujangnak köszönhetően. Egy fiatal, egykori szerzetes, Csu Csungpa új vezetése alatt azonban a vörösturbánosok nemcsak hogy életben maradtak, de akkora veszteségeket okoztak az ellenfeleiknek, hogy a Jüannak vissza kellett vonulnia.

Míg Jeszün-Temür és Oujang tábornok rendezte a sorait, és a nagy hatalmú, jüanokhoz hű Csang család támogatását kereste – sókereskedőkét, akik a keleti tengerpartot irányították –, Csu Csungpa feljebb hágott a vörösturbánosok ranglétráján. Ott szövetségesekre lelt – fogadott bátyjára, Hszü Tára, valamint a feleségére, Ma Hsziujingra –, illetve ellenségekre is, még a csoport vezetői között is. A Jüan elleni sikerükön felbuzdulva, a belső széthúzás ellenére, a megújult vörösturbánosok egymás után foglalták el a déli városokat, ez pedig végül oda vezetett, hogy megszerezték az északi és déli régió határán az egykori császári fővárost, Pienliangot.

Jeszün-Temür és Oujang tábornok, a Csang családdal együttműködve, szerették volna visszafoglalni a Jüan számára Pienliangot. Csakhogy a mongol nagyúr tudtán kívül bizalmas társa, Oujang tábornok titokban alkut kötött a Csang családdal. Csang tábornok és Jeszün-Temür saját öccse, Vang Paohsziang nagyúr segítségével az áruló eunuch meggyilkolta Jeszün-Temürt Pienliangnál, és átvette a serege felett az irányítást azért, hogy a főváros ellen vonuljon, és bosszút álljon az apja gyilkosán: a nagykánon.

A tábornok Jüannal szembeni árulása lehetőséget adott Csu Csungpának, hogy elkövesse a saját árulását. Kíméletlenül eltávolította a helyéről a vörösturbánosok miniszterelnökét és a Fény Atyját, aztán átvette az irányítást a lázadó csoport felett.

Csu Csungpa új fővárosát a Jangce folyó mellett elhelyezkedő Jingtienben hozta létre. Császári becsvágyból felvette a Csu Jüancsang nevet; Fénylő Királynak hívta magát, és kinyilvánította, hogy rendelkezik az égi mandátummal.

A Csang család visszavonta a Nagy Jüan iránti hűségét, és a saját, független királyságuknak kiáltották ki az erőforrásokban gazdag keleti tengerpartot, melynek fővárosává a falakkal körülvett Pingcsiangot tették meg.

A vörösturbánosok utolsó, még élő vezetője, a finom modorú, ám kegyetlen Csen Juliang elmenekült a pienliangi mészárlásból, és Vucsangban táborozott le, Csu Jüancsangtól folyásirányban felfelé.

Amit sokan nem vettek észre, hogy a honani Vang Paohsziang nagyúr felvette halott bátyja, a honani herceg címét, és elbitorolta a Nagy Jüan legnagyobb birtokát.

Így állt a világ a kánok uralmának nyolcvanötödik évében, akik Kubiláj, az első nagykán, és a Nagy Jüan örök mongol birodalma alapító császárának leszármazottai voltak.

ELSŐ
RÉSZ

1

CSU JÜANCSANG ÉS A CSANG CSALÁD KIRÁLYSÁGÁNAK HATÁRA
1356, NYOLCADIK HÓNAP

– Ehhez bizonyára nincs szüksége hosszas fontolgatásra – mondta a női hang a hintó meglibbenő fátyolfüggönye mögül. – Miért nem válaszol nekem most, Csu Jüancsang, hogy megtakarítsa mindkettőnk idejét?

A síkság, amelyre jó kilátás nyílt a dombról, még a tengertől ilyen messze is fehéren izzott a sótól, mintha a nő királyságának vagyona akadálytalanul túlcsordult volna. A déli nyár utolsó, forró időszaka eltüntette a sekély tavat, amely általában itt, a két terület határán húzódott. A seregek fölötti élénk lobogók színes tükörképei vetültek a tájra. A Fénylő Király lázadóseregének zászlajai sárgában pompáztak, zöldben pedig a Csang kereskedőcsaládé, a Nagy Jüan birodalmának egykori híveié, akik ezen a tavaszon végre szakítottak mongol uralkodóikkal, és kijelentették, hogy ők uralják a sót és a keleti partvonal hajózási útvonalait.

Csu Jüancsang, akinek aranyló királyi páncélja és aranyozott fakeze jól illett a lova patái alatt növő fűhöz, látta, hogy az ellenséges seregek tábornokai kimért udvariassággal tartanak egymás felé. Apró, déli árnyékaik belehasítottak a lépteik nyomán szétrepedő sókéregbe.

A hétköznapi megfigyelő nem sok különbséget láthatott a tábornokok között. Két nanzsen stílusú, szárnyas sisak; két lamellás páncél, amelyek sötét bőre beszívta a napfényt, míg a vállukon viselt, oroszlánfej alakú fémdudor tükörjelekként verte vissza azt. Csu azonban, aki vérrokonságon kívül mindenben a fivérének tartotta a tábornokát, olyan könnyen meg tudta különböztetni a két embert, akár két arcot. Az ott Hszü Ta szerzeteshez nem illő, magas alakja, örömteli léptei olyan fiatalemberről árulkodtak, aki alig várta, hogy megízlelje a világot. A másik, Csang tábornok, alacsonyabb és zömökebb testalkatú volt, ám egy olyan férfi visszafogott magabiztosságával mozgott, aki annyi élettapasztalattal rendelkezett, mint Csu és a tábornoka együttvéve. A Fénylő Király pontosan tudta, Csang tábornok milyen gyorsan cselekedett, miután a családja elszakadt a Jüantól. Néhány hónap alatt elfoglalta a Nagy-csatorna déli vidéke mentén megmaradt városokat, és áthelyezte családja fővárosát a Taj-tó keleti partján álló Pingcsiangba. Most a keleti Csangokat Csu nyugati királyságától csupán egy keskeny alföld választotta el a pompás Jangce folyó ívében, ahogy az a tenger felé kanyarodott.

– Adja meg magát nekem! – mondta a függöny mögül a nő. Rekedtesen szólt, mélyen és kacéran. Zárt szobába illő hangon beszélt, bársonyossá tette a sugallat, miszerint bár csak most találkoztak, talán pillanatokon belül olyan jól megismerik egymást, ahogy arra csak két test képes. Ez a fajta taktika csupán abban az esetben működött, ha a mögötte meghúzódó számítás feltűnésmentes maradt. Csu, aki nemcsak hogy észlelte e szándékot, magát pedig általánosságban is érzéketlennek tartotta a testi vággyal szemben, érdeklődve tapasztalta, hogy a csábítástól kissé megdobbant a szíve. Mivel ő maga nem sok nőiességgel bírt, sosem jutott eszébe, hogy azt akár fegyverként is fel lehet használni. Legalább annyira szórakoztatta, mint amennyire lenyűgözte, hogy ellene fordították ezt a fegyvert.

A síkságon a két tábornok tiszteletteljesen fejet hajtott egymás előtt; átadták egymásnak a hivatalos kapitulációs üzenetet, majd visszavonultak. Zúzódásos, kék nyomokat hagytak maguk mögött.

Csu végül a tárgyalópartneréhez fordult.

– Üdvözlöm a megbecsült Csang asszonyt!

– Látom, visszautasítja a címemet – jegyezte meg pajkosan a nő.

– Miért ne tenném, ha ön is visszautasítja az enyémet? – felelte Csu. Pattogós válaszától hirtelen életerő áradt szét a testében. Ez volt a hatalom játékkal vegyülő élvezete, amit olyan izgalmasnak talált, mint a tengervíz csípős illatát, meg a forró és vad szelet, amelytől csapkodtak a lobogói, a fű pedig szökellve végigszaladt a domboldalon. Hasonlóan pajkos hangon hozzátette: – Talán jobb lenne, ha az igazi cím birtokosának adnám meg magamat. Az ön férjének, a királynak. Jobban szeretném, ha szemtől szemben, egy velem egyenrangú férfi fogadna, mintsem az ő tiszteletre méltó felesége, aki az illem miatt függöny mögül beszél hozzám.

A nő gondosan kiszámított kacajt hallatott.

– Ne aggódjon! A kapitulációja megfelelő lesz. A férjemet talán megelőzi a hírneve, de a gyenge férfi, ha jól kezelik, egy nő legnagyobb erőssége lesz. – Árnyék fodrozódott a fátyolon, mintha Csang asszony közelebb hajolt volna. Halkabban szólt, akárha arra invitálná Csút, hogy hajoljon le a lováról, a füle pedig sodródjon annyira közel az asszony ajkához, hogy a köztük lévő vékony határ nélkül akár a bőrén is érezhetné minden szavát. – Nem tartom önt gyenge férfinak, Csu Jüancsang. A helyzete azonban gyenge. Mit remélhet az én nagyobb seregemmel szemben? A tábornokommal szemben, akit még a Jüan saját rettegett Oujang tábornoka is egyenrangúnak nevezett? Adja meg magát! Vezesse a haderejét az én parancsnokságom alá. Ahelyett, hogy megvárnánk, amíg a jüanok elküldik a főkancellárt és a központi seregüket, hogy lemészároljanak minket, együtt vonulhatnánk Tatuba. Elfoglaljuk a fővárosukat és a trónt. Aztán amikor a férjemből császár lesz, olyan címet ad önnek, amilyet csak akar. Herceg, fejedelem? Megkapja.

Csu fanyarul azt felelte:

– Egy efféle cím bizonyára nagyszerű emberré tesz majd a történetírók szemében.

A szerzetes és Csang asszony csak a látszat kedvéért hoztak magukkal katonákat. Tárgyaltak, nem csatáztak. Csu azonban nem élt tévhitben a helyzetével kapcsolatban. A serege létszáma – egy főképp gyalogságból álló haderő, amelyet a korábbi vörösturbános lázadókból és további paraszti újoncokból verbuváltak – a Csangok jól felszerelt, hivatásos seregének alig felét érte el. És a tucatnyi déli települése között a fővárosa, Jingtien kivételével egy sem akadt, amely vetekedhetett volna a Csang család csatornákkal összekötött gazdasági központjainak legszegényebbjével. Nyilvánvaló, mi lenne egy csata végkimenetele. Fordított helyzetben Csu tartotta volna magát győztesnek és követelt volna kapitulációt, épp ahogy most a vetélytársa.

– Tehát ezt akarja? – mormolta Csang asszony. – Nagyszerűséget? – Olyan gyengéden szólt, amilyen a bőrt megcirógató ujjbegy. – Akkor fogadja el az ajánlatomat, és engedje, hogy valóra váltsam.

Nagyszerűség. Csu egész életében ezt akarta. A sóra vetülő árnyék tiszta bizonyosságával tudta, hogy örökké ez lesz minden, amit akar. Kihúzta magát a nyeregben, és kelet felé pillantott, a Csang család birodalmára. A távoli, homokszínű láthatár felől suhanó szél mintha közelebb hozta volna hozzá; azt a megfoghatatlan vonalat tapinthatóvá változtatta, ádázul zsigerivé. Elérhetővé. A gondolat csípős örömmel töltötte el. Mozdulatlanul, mégis a domb felett szárnyalva az a különös érzése támadt, mintha látta volna maga előtt elnyúlni a jövője ösvényét. Ilyen magasról egyértelmű volt, hogy nem áll előtte igazi akadály, csupán kis döccenők, amelyek aligha gátolják, míg fejvesztve rohan a célja felé.

Feltolult benne az öröm, és így felelt a függöny mögött ülő, arctalan nőnek:

– Nem akarok nagyszerű lenni.

Kiélvezte a csendet, míg Csang asszony elméjében zavarodottan cikáztak a gondolatok, és azon tűnődött, vajon mit érthetett félre Csu jellemével kapcsolatban – hol siklott félre a csábítása.

Csu karjának csonkja sajgott a fakeze túlságosan is erős szorításában. Ez a kényelmetlenség, és az abból származó következmények, hogy félkezű férfiként élt egy kétkezű világban, csupán a vágya árát jelentették, és ő elég erős volt, hogy elviselje. Elég erős volt, hogy azért, amit el akar érni, bármit elviseljen és megtegyen.

– Vagyis… – kezdte Csang asszony.

– Nem akarok nagyszerű lenni – ismételte Csu. Ő a nap ragyogására vágyott, arra a roppant dologra, ami kivétel nélkül minden porcikáját áthatotta. Rajta kívül ki más értette volna, mit jelent valami ilyen fényeset érezni? Lénye egészével akarni valamit. – A legnagyszerűbb akarok lenni.

A síkságon csillogó kristályos forgatag suhant végig. Az élethez szükséges só, amely ilyen koncentrációban életveszélyessé vált.

– Értem – mondta rövidesen Csang asszony. Kacérkodásában megvetés csendült, és Csu gondolatban maga előtt látott egy szobát, amelynek becsapják előtte az ajtaját. – Már elfelejtettem, maga milyen fiatal. A fiatalok mindig túl becsvágyók. Még nem tudják, hol vannak a lehetséges dolgok korlátai.

Lakkozott körmével megkocogtatta a hintó belső keretét, így jelzett a kocsisnak. Ahogy a jármű elindult, a nő így szólt:

– Még találkozunk. Előtte azonban hadd mondjon valamit kettőnk közül az idősebb. Pillantson rá odalent a tábornokomra. Mivel kapcsolatban hiányolja a tiszteletet a körülötte lévő világból; a viselkedéséért, a megjelenéséért, a sikereiért? Egy hozzá hasonló férfi természetes helye mások felett van. Ön jobban tenné, Csu Jüancsang, ha elgondolkodna a saját természetes helyén. Ha a világ alig viselheti el, hogy egy önhöz hasonló, hiányt szenvedő férfira pillantson, akkor mit gondol, elfogadná, ha a trónra ülne? Csak egy bolond tenne kockára mindent a lehetetlen érdekében.

A Fénylő Király figyelte, ahogy a hintó legurul a dombon. Ha Csang asszony tudta volna, testi értelemben mennyi mindenben szenvedett hiányt – ami férfias anatómia tekintetében a széles vállnál vagy a jobb kezénél többet jelentett –, akkor a jelenlegi sikereit is kétségtelenül lehetetlennek nevezte volna. Ám ha az ember eltökéli, hogy a lehetetlent akarja, akkor annak megszerzésére nem is létezhet jobb módszer. Csu derűs daccal arra gondolt: Változtasd meg a világot, és tedd lehetségessé!

JINGTIEN

A király és királyné akadálytalanul haladhattak keresztül a palotájuk udvarán, mert mindenki félreállt az útjukból és meghajolt, ám a számtalan építőmunkás miatt Csu úgy érezte, mintha holmi csónak lenne, ami egy gazzal teli tóban evickél arrébb. Ahogy elsétáltak egy újabb épület mellett, amelyet bambuszból épült állványzat fedett, elragadtatva megszólalt:

– Nem is mentem el olyan hosszú időre. Te aztán nem unatkoztál.

A felesége, Ma Hsziujing mélységes megbotránkozással pillantott rá.

– Persze hogy nem unatkoztam. Amikor azt mondtad, a rangodhoz méltó új palotát akarsz, akkor mit gondoltál, az majd magától felépül?

Nem csak a palota állt építés alatt. Amikor Csu visszatért a városba, észrevette Jingtien új falainak egyre magasabbra hágó alapjait, és olyan napsütötte sugárutakon lovagolt végig, amelyek mentén facsemeték sorakoztak – azok még évtizedekig nem adnak majd árnyékot. A napfénynek fűrészporillata volt, a szellő pedig akadálytalanul fújt keresztül az építési területeken. A felhőtlen ég nagyobbnak és kékebbnek tűnt, mint bárhol, ahol eddig élt – az ezen újdonságokban rejlő lehetőségek izgalma a csontjáig hatolt.

– Ugyanakkor – tette hozzá Ma – te mintha csak azért lovagoltál volna el a határig, hogy tetszelegj. – Hímzett selyemruhájának óriási halma alig lassította le a lépteit. Mivel szömu származású volt, a lába pedig akkora, mint egy földművesé, sokkal gyorsabban haladt az arisztokrata nanzsen nőknél, akik napernyővel felszerelkezve támolyogtak Jingtienben.

Csu igyekezett, hogy tudja tartani az iramot.

– Tetszelegni jobb, mint birokra kelni velük. Csang asszony ezt látszólag pont olyan jól tudja, mint én. Azt akarta, hogy kapituláljak.

– Ami mindkettőtök szempontjából logikus lett volna, úgyhogy persze visszautasítottad.

Csu azonban tudta, hogy amíg létezik nagyobb a világban annál, mint amit ő birtokol, addig vágyni fog rá. Olyan könnyedén adhatta volna fel ezt a vágyat, mint a légzést.

– Abban a helyzetben logikus volt. Úgyhogy meg kell változtatnom a helyzetet.

– Ó, csak ennyi az egész? – kérdezte Ma. – Talán csak kívánnod kell, és megkétszereződik a sereged létszáma.

Csu rákacsintott.

– Talán így van. Viszont a segítségedre lesz szükségem.

A hitvese megállt, és sötét pillantással sújtotta.

– A segítségemre.

– Miért tűnik ez olyan meglepőnek? Igen rátermett nő vagy – mondta Csu, és az őket körülvevő kalapálással és ordibálással teli zűrzavarra mutatott. Az egyik nyelvre váltott, amit a kolostorban tanult meg (de sosem gyakorolt), és szörnyen rosszul hozzátette: – Beszéled ujghurul, igen?

Ma ezen teljesen elképedt. Aztán felkacagott, és ugyanezen a nyelven így felelt:

– Olybá tűnik, nálad jobban.

Az ujgur nem különbözött olyan sokban a mongoltól, amiről Csúnak eszébe jutott Oujang, az eunuch tábornok és az ő lapos, idegen kiejtése, amikor han’erül beszél. A szerzetes mindig is kifejezetten rondának találta azt az akcentust. Azonban egész nap elhallgatta volna Ma ujgurját: volt abban valami káprázatos, ha az ember újdonságot talált valakiben, akit már ilyen jól ismert.

– Sok év eltelt. Azt hittem, már elfelejtettem. – Ma visszaváltott han’erre. Érzelgős vágyódással nézett a férjére. – Amikor gyerekként Tatuban éltem, és apám a Jüan központi seregének tábornoka volt, otthon a saját kipcsak nyelvünket beszéltük. A mongolokkal viszont a mongolt használtuk, a többi szömu néppel pedig az ujgurt. Miután az ember megtanulja ebből a háromból az egyiket, a másik kettő már könnyebben megy. A han’er viszont teljesen más. Alig tudtam megszólalni rajta, amikor apám Anfengbe hozott minket, és a Kuóknak adott.

Az apja, aki elárulta a Jüant, és csatlakozott Anfengben a vörösturbánosokhoz, csak hogy lázadó bajtársai cserébe őt árulják el, és Oujang tábornok kardélre hányja. Csúba belesajdult, amikor arra az életre gondolt, amit Ma a találkozásuk előtt élt. Amikor eszébe jutott mindaz, amit elszenvedett. Rájött, hogy képtelen igazán sajnálni a lány apjának vagy a két Kuónak, az idősebbnek és a fiának, Kis Kuónak, Ma balszerencsés jegyesének halálát.

– Egyikük sem ismerte fel, milyen tehetséges vagy – mondta.

Amikor Ma arcán fájdalom suhant át, rájött, hogy túlságosan is érzéketlenül beszélt. Tudta, hogy a hitvese még gyászolja őket. Nem az életében betöltött szerepük vagy a velük történtek miatt, hanem azért, mert emberi lények voltak. Habár már egy éve összeházasodtak, Csu még mindig rejtélyesnek találta Ma együttérzését. A közelében néha úgy gondolta, talán megértheti – talán még át is érezheti, mintha azt Ma gyengéd szívének dobbanásai juttatnák át a testébe –, ám amint eltávolodtak egymástól, újra olyan ködös lett, mint egy álom.

Témát váltott. Az élete nagyobbik részében megpróbált elmenekülni a múltja elől, és a gyászhoz meg a nosztalgiához hasonló, kellemetlen és kínos érzések kissé még mindig menekülésre késztették.

– Tudnál keresni nekem tucatnyi szömut, akik beszélik az ujgurt? – kérdezte. – Ha lehet, legyenek köztük nők is. És ha már ezzel foglalkozol: két tevét is.

Elégedetten látta, hogy a kérése kizökkentette Mát a gyászból. Hitetlenkedve rámeredt a férjére.

– Kinek ne lenne szüksége néhanapján tevére? Biztos ősi adottsággal rendelkezel ezen a téren is – tette hozzá derűsen Csu. – Emellett szükségem lenne annyi vég selyemre, amennyit csak keríteni tudsz.

– Neked meg lehet, hogy azzal a teknőssel kapcsolatban vannak ősi adottságaid, ami lerakott tojásként! – fakadt ki a lány. – Jó. Szömuk, tevék, selyem. A nap és a hold, meg az összes szarka, ami az égi folyó felett száll. Mikor indulsz?

– Amint lehet. Hosszú az út. Meg kell kérnem Hszü Tát, hogy azonnal mozgósítsa a haderőt. Egyvalamit azonban elrontottál. – Csapatnyi szobalány rebbent el arra, de észrevették a Fénylő Király és a hitvese közeledtét, úgyhogy azonnal tiszteletteljesen a földre vetették magukat. Csu jóságosan intett nekik, hogy keljenek fel. – Méghozzá: mi indulunk hamarosan.

Mikor Ma értetlenül ráncolta a homlokát, hozzátette:

– Akkora bolond lennék, mint a Kuók, hogy figyelmen kívül hagyjak egy tehetséges nőt a saját házamban? – Arcátlanságára izgatott borzongás futott végig Csún. – Együtt fogjuk csinálni.

Gondolatban gyönyörű arc jelent meg előtte, jádeszínű és hűvös, amitől zsongani kezdtek az érzékei, mint amikor az embert hatalmába keríti az a kísérteties felismerés, hogy valaki nem ez, és nem is az. Kezének csonkja zsibbadni kezdett a fájdalom emlékétől.

– Csu Jüancsang – mondta Ma halkan, odafigyelve az arra járókra, akik esetleg meghallhatják, hogy ilyen közvetlenül szól a Fénylő Királyhoz. – Mégis mire készülsz?

A szerzetes rámosolygott.

– Szükségem van egy seregre a jelenlegi mellé. Úgyhogy Pienliangba megyünk, hogy szerezzünk egyet.

Hosszas hallgatás után Ma így szólt:

– Az eunuch tábornok…

– Ne aggódj…

– Ne aggódjak?

– …nem fogok besétálni a tigris barlangjába. Hiszed vagy sem, tanultam ezt-azt a múltból. – Csu felnevetett. – Ez egy csatamentes küldetés. Csakhogy gyorsan kell cselekednünk. Képzeld csak a helyébe magadat: egy egész életet azzal töltöttél, hogy az alkalmas pillanatot vártad, és hűséget színleltél azok iránt, akik meggyilkolták a családodat. Ők mostanra halottak, és te végre olyan helyzetben vagy, hogy bosszút állhass azon, aki az életed gyötrelmeiért felel: a nagykánon. Borzasztóan szeretnél elindulni, nem? Oujang tábornok egyedül azért nem hagyta még el Pienliangot, mert a nagykán Sangtuban tölti a nyarat, és az ősz közepéig nem tér vissza Tatuba. Ám elindul, amint meghallja, hogy a nagykán hazatért. Úgyhogy be kell futniuk Pienliangba, mielőtt az bekövetkezne.

– Semmi harc – mondta rendkívüli gyanakvással a hitvese. – Olyan ajánlatot teszel majd neki, mint amit Csang asszony tett neked?

– Nem egészen. Megígérem viszont, hogy nagyon mókás lesz.

Mielőtt még a lány válaszolhatott volna, bömbölés harsant, és porfelhő emelkedett a levegőbe ott, ahol egy pillanattal korábban még egy régi épület állt.

– Buddha óvjon minket, rosszabbul néz ki, mint korábban! – kiáltotta Ma, miközben téglák hullottak egy térre, amelyen mostanra serkenni kezdett több új épület váza is. – Biztos, hogy nem hagyhattuk volna úgy az egészet?

A levegőt téglapor és sárga szemcsék töltötték meg, és a lőpor sötét, savanyú szaga. Egy pillanatra Csu a poros függönyön keresztül maga előtt látta Jingtien jövőjét: egy csillogó nagyvárost, tele annyi nyers, ízléstelen, döbbenetes újdonsággal, hogy gyökeresen elutasított mindent, ami korábban létezett.

Az ő nyoma a világon, ami újjászületik.

Majd’ megveszett a gyorsaságtól; mintha minden erejét beleadva rohant volna a homokszínű horizont felé.

– Hidd el, Jingce. Pompás lesz.

2

PIENLIANG

Jeszünt a Sárga-folyó hosszú partján temették el. A vadon növő fűfélék, amelyek között épp szirmot bontottak a nyár utolsó virágai, visszafoglalták azt, ami századokkal korábban megművelt terület volt. Oujang nem talált másik olyan területet, amely ennyire hasonlított volna Jeszün ősi, végtelen fűtengerrel benőtt sztyeppéjére. A távolban csipkézett, kék láncolat sorakozott: nem hegyvonulat, hanem Pienliang rég lerombolt, töredezett külső fala. Ahogy a tábornok az újonnan lesöpört síremlék melletti, mocsaras talajon térdelt, érezte, hogy lassan süllyedni kezd. Idővel körülötte ugyanígy eltűnik majd minden: Pienliang falai, Jeszün sírja, ez az egész, vad táj. Ő pedig… ő ennél az egésznél hamarabb semmivé lesz.

Felerősödött a fájdalma. Jeszün halála óta szüntelen fájdalmat érzett. Minden lélegzetével elviselhetetlen gyász tépett a csíbe, ami a húsához, a csontjaihoz, a szerveihez kötötte a szellemét, úgyhogy mintha a saját lénye szövetét szakította volna szét. A legrosszabb gyötrelem azonban így, hullámokban tört rá. Ha elsodorta, akkor tomboló tűzviharban kötött ki – olyan heves kínok között, hogy az lehántotta a külvilágot, és belőle semmi sem maradt, csak valamiféle lángoló elme, amely örökké, hasztalanul próbált magára pöndörödni és elmenekülni.

Reszketve, lángolva térdelt a földön. Egy pillanatig csupán arra tudott gondolni, mennyire jó lenne, ha a sárga víz felemelkedne körülötte, elfojtva a fájdalmát, elragadva a testét a tenger felé. Ez azonban lehetetlen volt. Noha tönkretette a szenvedés, tudta, hogy egyetlen kiút létezik. Ki fog tartani, mert ezt kell tennie, habár nem is sejtette, hogyan lesz erre képes. Amikor véget ér a nyár, és a nagykán visszatér a nyári palotából a fővárosba, Oujang Tatuba vonul majd, hogy bosszút álljon azon, aki a világ mintájába írta az ő és Jeszün sorsát, és ellopta tőlük a lehetőséget, hogy eldöntsék, miként akarnak élni és halni. A nagykán meggyilkolásával, Oujang életének utolsó tettével, minden szörnyűséges cselekedete – minden szenvedése – értelmet nyer majd.

Felállt. Borzongás futott végig a füvön, ahogy az árnyéka rávetült, és fészkelő pacsirták rebbentek fel onnan. Valamivel távolabb nádbuzogányok bólogattak a ragyogó víz keskeny, csillogó szeletében. A nap forrósága miatt áradt belőlük a hagymás szag, az eunuch azonban érezte, hogy változik az évszak. A nyár már majdnem véget ért. Már majdnem eljött az idő.

A nap alacsonyan járt, mire felbukkant előtte Pienliang sértetlen belső fala. Az elméje szegletében, különösebb aggodalom nélkül rájött, hogy hosszú időt töltött a sírhelynél.

– Oujang tábornok!

Egy rá várakozó lovas odahúzódott Oujang fekete kancája mellé, miközben átlovagolt a kapun. Az eunuch rápillantott, irritálta a betolakodó. A hat nanzsen parancsnokból, akik vele együtt összeesküdtek a mongolok ellen, már csak hárman maradtak, és közülük Kang tábornok volt a legkevésbé figyelemre méltó. Arca, amely olyan szögletesnek bizonyult, mint a „nemzet” írásjegye, kevésbé tükrözte sajátos jellemét, mint inkább a parancsnokok ügyét: hogy a Nagy Jüant újra helyiek vezessék. A többi parancsnokhoz hasonlóan Kang is kibontotta mongol fonatokban viselt haját, hogy helyette büszke, nanzsen stílusú kontyba rendezze. Oujang eltöprengett, vajon rosszallóan néztek-e rá amiatt, mert ő nem volt hajlandó kibontani a saját tincseit. Nem mintha érdekelte volna a véleményük. Velük ellentétben ő nem szerezhette vissza nanzsen származását. Azt mintha kimetszették volna belőle, minden mással együtt, ami meghatározta a férfiakat.

A másik lovas könyörgő arckifejezése csak még ingerültebbé tette az eunuchot.

– Tábornok, Lin parancsnok ügye… – Azért, hogy illeszkedjen nanzsen vezetésű seregükhöz, Kang mongol helyett han’er nyelven beszélt. – Minden tisztelettel, nyomatékosan kérem, hogy találkozzon vele, és oldják meg a helyzetet.

Oujangot megdöbbentette a sürgetés. Azt sem tudta pontosan, ki lehet az a Lin, azt meg végképp nem, hogy miért érdemelne személyes figyelmet.

– Minek zaklatsz ezzel? Hadd intézze Sao rangidős parancsnok.

Eszébe jutott, mi történt kettővel a hat összeesküvő közül. Nem szerette Saót, de értékelte, hogy amikor a helyettese foglalkozott a problémás emberekkel, az általában véglegesen megszüntette a gondot.

Alig hallotta meg Kang tiltakozását, ahogy elérték a korábbi jüan kormányzó otthonában berendezett főhadiszállásukat, és leszálltak. Miközben Oujang átvágott a megrepedt fakapun, egy kóbor kutya felemelte a fejét, és halkan morogni kezdett.

Az eunuch tudta, mire reagál az állat, ahogy azt is, a madarak miért menekültek az árnyéka elől, és elhaladtában miért halványultak el a lángok.

A szellemei miatt.

Ő nem látta őket úgy, mint ahogy állítólag azok, akik rendelkeztek az égi mandátummal, de tudta, hogy ott vannak. Mindig is ott voltak. Jeszün halála óta kitöltötték az álmait: az Oujang család halottjai rojtos, fehér rongyokban, őt bámulva üres, fekete szemükkel, arra várva, hogy szabadon engedje őket.

Oujang lobogó kínok közt arra gondolt: hamarosan.

A kikészített kecskebőr könnyedén szétnyílt Oujang kése alatt, miközben méretre vágta, hogy lecserélje egy kantár elhasználódott pofaszíját. Egy kis asztalka pihent mellette az ágyon, rajta méhviasz gyertyával és a szerszámaival. A lószerszám megjavítása a lovászfiúk feladata lett volna, de ahogy közeledett az indulás, az eunuch egyre több alantas munkába belekezdett, hátha úgy gyorsabban telik majd az idő.

A gyertyalángba tartotta a kését. A szíj öltéseinek úgy lehetett a legkönnyebben csatornákat vájni, hogy az ember egy felforrósított penge tompa élével belekarcolt a bőrbe. Oujang a fogyatkozó lángba bámult, és ekkor valami hirtelen és iszonyatos alkímiának köszönhetően a gyertya, a forró fém és a bőr illata emlékké olvadt össze – még csak nem is egy bizonyos emlékké, gondolta gyötrelmesen, hanem Jeszün érzésévé. Majd pedig követte a fájdalom.

Elképzelhetetlenül hevesen tört rá. Oujang esztelenül felvonított, hogy érjen véget a fájdalom, ettől pedig kétségbeesett ösztön kerítette hatalmába, egy önkéntelen reflex. Mielőtt még észbe kaphatott volna, felküszködte balja szűk ruhaujját, és a forró penge lapját a saját bőrének nyomta.

Az valóban fájt. Dermedt kínok közt bámult le a késre. Akkora fájdalmat okozott, hogy kiégette a fejéből a gyászt, amíg csupán éles, izzó sikoly nem maradt utána.

Mielőtt Oujang katonának állt volna, és hozzászokott mindenféle testi szenvedéshez, egy forró kés tette azzá, ami volt. Ismerte ezt a fajta fájdalmat. Tudta, hogy a másikkal ellentétben ezt képes túlélni. Felnyögött, ahogy lerántotta a csuklójáról a pengét. Alatta, párhuzamosan a Jeszün jáde és arany hajgyöngyeiből készült karkötővel, haragos sáv húzódott. A fejében tovább folytatódott az izzó sikoly. Hagyta beleveszni magát. Lángoló elme helyett lángoló testté vált, és megszabadult mindentől, ami őt alkotta, mindentől, amit érzett.

Nem tudta, mennyi ideig úszott így az árral. Hosszúnak tűnt.

– Tábornok.

Oujang odakapta a fejét. Sao állt az ajtóban. Vajon mióta ácsoroghatott ott? A kantár elfeledve feküdt az eunuch ölében. Homályos szégyennel lerántotta ruhaujját az égésnyomra és a karkötőre. A friss heg még mindig lüktetett.

Sao belépett. Akármeddig kellett szólongatnia a neki háttal ülő Oujangot, azt látszólag meghívásnak vette. Őt követte Kang, majd Cso parancsnok, az eredeti összeesküvők másik tagja. Oujang felállt. Páncél nélkül, fájdalomtól elkínzottan, ez kevésbé megbeszélésnek, mint inkább összecsapásnak tűnt. Hirtelen nagyon is tudta, hogy egy kést tart a kezében.

– Oujang tábornok! – szólt tisztelgés nélkül Sao. A tőrre rebbent a pillantása. Vékony vonallá préselt szája, mely derű nélkül, féloldalasan és gúnyosan nyugtázta a látványt, egy kard ejtette, hasított sebre emlékeztette az eunuchot. Sao azonban mindig így nézett ki. Nem jelentette azt, hogy látta, mit művelt a fegyverrel. – Nem kaptad meg az üzenetemet?

A tábornoknak hirtelen eszébe jutott, hogy valamivel korábban elhessegetett egy fiatal katonát. Mikor is volt az? Talán reggel. Már délutánra járt az idő.

– Hát, most itt vagy – mondta türelmetlenül. – Mit akartál?

– Lin parancsnok és a mérnökei nem jelentettek ma reggel a kaszárnyájukból. – Sao szája kissé mindig nyitva maradt, amikor elhallgatott, akár egy harapni készülő halé.

A minap Kang mondott valamit Lin parancsnokról? Vagy inkább Cso.

– És?

– És Lin parancsnok, aki három nappal ezelőtt azt kérte, hadd találkozzon veled, és beszéljétek meg mindazt, amivel elégedetlen, ám sosem kapott alkalmat a meghallgatásra, most dezertált.

Oujang ellenszenvvel nézett Sao szemébe. Kicsit sem foglalkoztatták a személyzeti ügyek, és konokul, hevesen vágyott rá, hogy hagyják végre békén.

– Nincs még háromszázadnyi mérnökünk? Nem értem, mi a gond.

Kang és Cso nyugtalanul toporogtak, Saót azonban éles szavakkal nem lehetett elhallgattatni. Pár pillanat múltán így szólt:

– A legjobb seregeknek is nehezére esik a várakozás. A te sereged sorkatonákból áll, akik nemrég élték át, hogy hidegvérrel meggyilkolják a parancsnokaikat. A fizetség minden reménye elúszott számukra. És most látták, hogy százan távoztak. Hidd el, a hűség nem fogja itt tartani őket. – Válasza közönyössége elrejtette, amennyiben megvetést érzett a nyilvánvaló ténnyel kapcsolatban: hogy egy Oujanghoz hasonló eunuch a teljes értékű férfiak tiszteletét is aligha nyerhette el, a hűségükről nem is beszélve. – Ha azt akarod, hogy itt maradjanak, akkor el kell érned, hogy megérje nekik.

– Annak elégnek kellene lennie, hogy fel akarjuk szabadítani a nanzseneket a mongolok uralma alól – közölte szigorúan Oujang.

Sao még jobban lebiggyesztette az ajkát. Nem igazán kedvelte a magasztos ügyeket.

– Akármilyen eltökéltek is, ne feledje, hogy ők csak hétköznapi emberek, akiknek el kell tartaniuk a családjukat – vetette közbe Cso. Oujang őt kimondhatatlanul idegesítőnek találta. Puha, kerek mormotaképe, túlzott jámborsága és túlságosan finom léptei miatt az eunuch mindig heves késztetést érzett, hogy megüsse.

– Emlékszik a tavalyi áradásokra? – tette hozzá Kang. – Honanban közel az összes földműves elvesztette egyévnyi jövedelmét. Mi, akik a honani herceg birtokán éltünk, ezt nem éreztük meg annyira, mivel Vang nagyúr elengedte a tartozásainkat. Máshol viszont szenvedtek az emberek. Ha tudna fizetni valamit azoknak a katonáknak, hogy hazaküldhessék a családjuknak, aranyat, selymet vagy sót, akkor maradni fognak.

Oujang homályosan emlékezett rá, hogy Vang Paohsziang árokásásra fogta be a katonáit. Feltehetőleg most ő lett a honani herceg. Azután, hogy Jeszün és Oujang eltűntek az életéből, kétségtelen, hogy számolgatta az aranyát, és soha nem látott termelékenységre ösztökélte a földműveseit. Az eunuchot keserű érzéssel töltötte el, hogy Vang nagyurat talán boldoggá tették a történtek.

– Ez lényegtelen kérdés. Nincs aranyunk. Sem selymünk, sem sónk.

– De szerezhetünk – mondta nyersen Sao. – Csu Jüancsang néhány városa elérhető közelségben fekszik. Amikor Anfengből Jingtienbe helyezte át a fővárosát, azzal a területei külső szélén meggyengült. Könnyedén elfoglalhatnánk azokat a városokat, hogy megszerezzük, amit akarunk.

– És késleltetnénk az indulásunkat Tatuba? – vakkantotta Oujang. – Nem. – Majd’ megfulladt a dühtől a gondolatra, hogy várnia kell; hogy még tovább kell várnia. – Elég! Állítsatok össze a könnyűlovasságból egy kis csapatot. Vadásszátok le azokat a dezertőröket, egytől egyig nyúzzátok meg őket, és akasszátok a falakra a hulláikat. Az embereknek ösztönzésre van szükségük, hogy ne szökjenek meg? Talán ezt megfelelőnek találják majd.

Hátat fordított nekik, és leült. A gyertyaláng megrebbent, alacsonyan járt a kanócán, ahogy Oujang visszatartotta bele a kést. Mire az átforrósodott, és ő újra felvette a bőrszíjat, a három férfi már távozott.

– Miért vannak mindenhol törött tetőcserepek? – morogta Oujang, amikor belépett a parancsnoki központjukként szolgáló terembe. Valamilyen oknál fogva a tábor elülső udvarait mintha egy földrengés maradványai borították volna.

Sao, Kang és Cso, akik eddig a fejüket összedugva társalogtak, most felnéztek. Sao hamis kedvességgel azt felelte:

– Hogy megválaszoljam a tábornok kérdését: az emberek így fejezték ki a hálájukat a városban felaggatott, új díszek iránt. Gondolom, köveknél könnyebb cserepeket hajigálni.

A forró szél bizonytalan, savanyú szagot sodort az épületbe – dög-, szenny- és füstszagot. Oujangnak azonban erős gyomra volt. Rámeredt Saóra.

– Mégsem dezertált senki más. Tehát megértették az üzenetet.

– Valóban – felelte gúnyosan Sao. Odadobott Oujangnak egy üzenettartó tokot. – Ez az előbb jött az északi megfigyelőktől. Örülni fogsz.

Oujang szíve olyan nagyot ugrott, hogy majdnem elejtette a tokot, miközben kihúzta belőle a levelet. Alig tudott összpontosítani, amíg a mongol írás tájékoztatta arról, amire számított.

– A nagykán visszatért a nyári palotából. Újra Tatuban van. – Heves érzelmei miatt a hangja abba a gyűlölt magas regiszterbe csúszott, de ez már nem számított többé. Valamiképp azzá a mocskos őrültté vált, aki az utcákat járta, és nem érdekelte mások undora. – Ez az! Végre itt hagyhatjuk ezt a szaros várost. Sao rangidős parancsnok! Készítsd elő az indulást!

Otthagyta őket, hadd tegyék a dolgukat, miközben őt különös könnyedség töltötte el. A mozgás nem enyhítette a fájdalom elviseléséhez szükséges törekvést, most már viszont végre hitt benne, hogy a törekvés nem tart majd örökké. Már csak kis ideig kell kitartania. Azután pedig megkönnyebbül.

Nem vette észre, hogy Sao követte őt, amíg a háta mögül meg nem szólította:

– Tábornok!

Oujang egy hosszú, üres folyosón állt. Meglepetten megfordult, és látta, hogy Sao gyűlölettel méregeti. Az eunuch megdöbbent. Sosem kedvelte a másik férfit, olyannyira, hogy látszólag minden beszélgetésüket áthatotta a rosszindulat, Sao azonban mindig úgy tett, mintha elfogadná Oujangot a felettesének. Ez a fajta kölcsönös, kendőzetlen ellenszenv újnak és aggasztónak bizonyult.

Sao ridegen így szólt:

– Na, ide hallgass! Tudom, hogy le se szarod, túléled-e Tatut, vagy sem, de jó lenne, ha ezt kevésbé tennéd nyilvánvalóvá. Mit gondolsz, hogy reagálnak majd az emberek, ha rájönnek, hogy öngyilkos küldetésre indulsz? Ha még jobban leromlik a közhangulat, el sem fogunk érni Tatuba, a nagykán közelébe meg végképp nem jutunk. Kíváncsi vagy rá, milyen rossz a helyzet? Sétálj ki ennek a tábornak a főkapuján, és nézd meg, hogy reagálnak majd az emberek. Elárulom: nem fognak éljenezni.

– Nincs szükségem rá, hogy éljenezzenek nekem – közölte hirtelen haraggal Oujang. – Arra van szükségem, hogy engedelmeskedjenek nekem. Korábban ezt elértem náluk. Újra rá fogom venni őket. – Ám ahelyett, hogy tiszteletteljesen lesütötte volna a szemét, Sao rámeredt. Dacától az eunuchban hirtelen lángra lobbant a vágy, hogy ártson neki. Ki akarta erőszakolni parancsnoka engedelmességét, ahogy azt korbáccsal tette a sorkatonák esetében. – Sao Ko, néha eltöprengek. Még nem rendelkezel a mandátummal, igaz? Úgy tűnik, nem sieti el, hogy megjelenjen nálad. Mit gondolsz, ezt vegyem jelnek, hogy jobb lenne, ha valaki mást választanék magam mellé társnak a küldetésemben?

Ők ketten sosem beszélték meg nyíltan, hogy Sao mit nyer majd a társulásukból. Az azonban, gondolta undorodva Oujang, aligha volt titok.

Sao ajka elfehéredett.

– Ne próbálj becsapni! Tudom, mekkora szükséged van rá, hogy eljuss Tatuba. Ne hidd, hogy nélkülem és a sereg nélkül képes lennél rá.

Lekicsinylő pillantással nézte az eunuchot. Mivel nem lóháton ültek, jól látszott a magasságkülönbségük. Sao fagyos arckifejezése arra az esős napra emlékeztette a tábornokot, amikor vejcsit játszottak, és utoljára látta élve két tábornokát, Jent és Pajt. Amikor kételyeik merültek fel a tervvel kapcsolatban, ő egyszerűen elengedte volna őket, de Saónak más elképzelései támadtak. Már akkor sem Oujangot szolgálta, hanem saját magát.

Egyedül az érvénytelenítette az ellenségességüket, hogy mindketten tudták, szükségük van egymásra.

– Jelenleg én vagyok a főnök – közölte az eunuch. – Engedelmeskedj, és megleszünk. Készítsd fel indulásra a sereget, még ha ez azt is jelenti, hogy az egyik felét halálra kell verned a másik előtt. – Meg sem próbálta kiszűrni a hangjából a megvetést. – Amikor pedig Tatuba érünk, gondoskodom róla, hogy megkapd a trónodat.

3

KANBALIK (TATU)

– Te vagy hát az új honani herceg. Meg kell mondjam, a bátyádnak jobban örültünk.

Az eddig földre boruló Vang Paohsziang most óvatosan felállt, és ismerős undort látott a nagykán tunya vonásain. Úgy érezte, ezzel igazi eredményt ért el. A nagykánban minden ellenállt a rendzavarás gondolatának, mintha ő egyfajta kuporgó kőtömb lett volna, amely minden évvel egyre jobban beleásta magát a domboldalba. Az Ég fiának püffedt orcája a hosszú cimpájú füléhez vezette a megfigyelő pillantását, az pedig még lejjebb vezette azt, a hajfonatai petyhüdt hurkaira. A feje mögött aranysárkányok ásítoztak és vonaglottak a trón faragott fáján.

Az udvar szokatlanul forró őszi időben tért vissza Kanbalikba. Még a Pompás Ragyogás Terme sem tudta elviselhetővé tenni a meleget. Paohsziang nyelvét szárazság marta. Az északi vidék íze. Puszta makacsságból a kedvenc ruháját öltötte magára az udvar előtti első audienciájára, egy rikító, salátazöld kompozíciót, amit az apja irtózatosan utált. Az öltözék téli vastagságú ölelésébe Paohsziang most egészen beleszédült. Nem sok haszna származna azonban belőle, ha elájulna a nagykán színe előtt. Úgyhogy inkább előcsúsztatta a ruhaujjából a legyezőjét, és használatba vette. A nagykán ezüstlemezes falai válaszként ugyancsak mozogni kezdtek. A gödröcskékkel teli fém túlságosan tükröződött, mintha sápadt alakok ólálkodtak volna a terem árnyékos sarkaiban.

Az uralkodó figyelemmel követte Paohsziang lanyha legyezését. Még fancsalibb képet vágott. Paohsziang egész életében ilyesmit látott mások arcán, mintha a puszta személye sértette volna a méltóságukat. Mintha megátalkodott, bűnbánat nélküli nőiessége ellehetetlenítette volna a saját becsületüket.

Feltámadt benne a harag. Mostanában, bizonyos… események óta, úgy gondolta, a harag tartós, sötét és bizonytalan tengerként hullámzik a lelkében. Elég volt egyetlen zavaró tényező ahhoz, hogy a benne rejlő lehetőségek tomboló, dühös szökőárrá duzzadjanak. Nehezen tudta elképzelni, hogy miért nem volt mindig ilyen. Szerette, ahogy ez a sötét érzés teljesen magával ragadja. Hogy elsöprő erejűnek és mindent elemésztőnek tűnt, és hogy másképp ez nem is lehetett, más érzésekkel ellentétben ugyanis ez végtelen volt, és kimeríthetetlen. Paohsziang elképzelte, hogy beissza a nagykán megvetését, míg acsarogva kivillantja a fogát. Csak rajta! Becsmérelj!

Nem pusztán a nagykán vetette meg. Még három barátságtalan arc nézett le rá a székekről, amelyek egy fokkal a Sárkánytrón alatt helyezkedtek el. Paohsziang felismerte a főkancellárt, a Nagy Jüan központi seregének parancsnokát, valamint a nagykán kedvenc hitvesét, Ki úrnőt. Aligha tartották méltónak őt a figyelmükre. Azonban a harmadik személy! Paohsziang az ő figyelmét bizony felkeltette. A gyűlölete pofonként csattant rajta. A császárné a mongol nemesség magasra nyúló, vörös kalapját viselte, és az árnyékából babaarca bosszút ígért. A bosszújában semmi költői nem rejtőzött. Az a fajta ocsmányság volt, amely megkövetelte, hogy a célpontját felnégyeljék, és kiontsák a belét.

Paohsziang tisztában volt vele, hogy megérdemli, de nem igazán emlékezett az okára. Pontosan tudta, mit tett: tönkretette a császárné legfiatalabb öccsét, Altant, így az egész családját bemocskolta az árulás stigmája. Neki viszont csak az rémlett, hogy jól szórakozott. Az utána következő dolgok viszont beleégtek az emlékezetébe. Hogy kitagadták. Hogy megvádolták az apja meggyilkolásával. És anélkül, hogy tudta vagy akarta volna – legalábbis először –, elindították azon az úton, ami a bátyja halálához vezetett.

A bátyja. Ez több volt apró zavaró tényezőnél. A benne fellobbanó fekete harag teljes egészében bekebelezte. Jeszün, a tökéletes harcos herceg. Aki gondolatban, fizikumban és szellemben is megtestesítette a mongol kultúrát, és aki a halála pillanatáig sem megvetést, sem elutasítást, sem más rosszat nem tapasztalt, csak a világ szeretetét. Aki viszontszerette a világot, még a saját gyilkosát is, kivéve azt az illetőt, akinek egy percig sem kételkedett az álnokságában.

Paohsziang talán nem követett el apagyilkosságot. Ám mire elérte annak az ösvénynek a végét, pont olyan álnokká és becstelenné vált, amilyennek Jeszün hitte. Bizonyította, hogy teljes mértékben méltó a gyűlöletre.

Intett, mire a szolgája előlépett, öklén a szirti sassal. Paohsziangot szinte megrészegítette a düh. És majdnem biztosra vette, hogy nem látszott meg rajta.

– Nagykán, ez a méltatlan szolga megtiszteltetésnek venné, ha elfogadná ezt az igen szerény ajándékot. Habár talán értéktelennek tűnhet, ez volt a bátyám, Jeszün-Temür legnagyobb becsben tartott tulajdona. A fivérem mérhetetlenül szerette a Nagy Jüant, és az életét adta érte, úgyhogy remélem, a hűsége emléke örömmel tölti majd el őfelségét.

A császárné heves gyűlölettel, hirtelen felcsattant:

– Egy halott ember ócskaságát adná a nagykánnak? – Toronyszerű kalapjának teteje úgy támadt, akár egy felbőszült strucc. A rangja ellenére egy egyszerű külsejű, fiatal mongol nő volt: kerek és rózsás arcú, a száját pedig divatosan az ajka vonalán belül festették ki, így látszólag még jobban csücsörített, mint egyébként. Mindenki tudta, hogy azért lett császárné, mert az apja, Sanhszi katonai kormányzója jelentős összeggel támogatta a főváros egyre gyorsabban ürülő kincstárát; ahogy azt is mindenki tudta, hogy a nagykán nem kivételezett vele, és továbbra is Ki úrnőt részesítette előnyben. – A honani herceg birtoka egykor elegendő vagyonnal rendelkezett, hogy egész seregeket pénzeljen! És most képtelen rá, hogy rendes ajándékot adjon a nagykánunknak? – A nő viperaszeme ízekre szedte Paohsziang zilált szolgáját. – Ne mondja, hogy a családja vagyona mellett sikerült a becsületét is elherdálnia!

Alig észrevehető változás következett be a teremben: az ellenség hibája odavonzotta valakinek a figyelmét. Egy pillanattal később Ki úrnő előrehajolt, és szívélyesen a honani hercegre mosolygott. Döbbenetes átalakulás ment végbe: a gőgös undorból színtiszta kedvesség vált, ám Paohsziang véletlenül sem hitte azt, hogy ennek hozzá lenne köze.

– A honani herceg igazán nagylelkű ajándékot hozott – mondta a nagykán kedvence. Bűbájos korjói akcentussal beszélte a mongolt. Egy felnőtt herceg édesanyjaként rég maga mögött hagyta a fiatalkorát, ám finom modorától Paohsziangnak az az érzése támadt, hogy ha leveszi róla a pillantását, a nő magára ölti kifürkészhetetlen, valódi alakját: egy fénylő kőét vagy egy fehér darumadárét. A mosolya mögött figyelmének tőre a császárnén pihent. – Bármely vagyonos és érzéketlen ember képes lenne valamilyen drágaságot vásárolni. Ez azonban páratlan értékű ajándék: szívből jött.

Az ajtó mellől egy fiatal férfi hangja csendült:

– Jeszün-Temür hűsége talán páratlan volt, de mondhatjuk-e ugyanezt a józan eszéről? – Egy gyűrött, szatén lovaglószoknyát viselő, széles vállú nemes lépdelt be, elhaladtában undorodó pillantást vetve Paohsziangra. – Csak egy marha bízta volna arra a rohadt mance eunuchra a serege parancsnokságát. Megérdemelte, amit kapott. – Elért a trónig, ahol hanyagul kifejezte a tiszteletét. – Üdvözlöm a nagykánt. Üdvözlöm a főkancellárt. Üdvözlöm a császárnét és Ki úrnőt.

A nagykán elégedetlenül fürkészte a fiatal nemest. A császárné, megfeledkezve Paohsziangról, odaszúrt:

– Vajon mi fontos ügye lehet a harmadik hercegnek, hogy elvárja, a nagykán bármikor a rendelkezésére álljon?

A harmadik herceg, a nagykán egyetlen megmaradt fia és vélelmezett örököse, bocsánatkérés helyett felállt, és kisöpörte a hajfonatait rendezett szakállú arcából. Ajkának jellegzetes görbülése a déli csatlós állam, Csampa különösen kegyetlen arcú Buddha-szobraira emlékeztette Paohsziangot. Észrevehetően magasabb lett azóta, hogy a honani herceg legutóbb látta, másfél évvel azelőtt, a nagykán katasztrófába torkolló tavaszi vadászatán. Most már inkább férfi volt, mint fiú. Ám akár a fiúk, még mindig a küszöbön várakozott: az égi mandátumára, a koronahercegi címre. A harmadik herceg mandátumának megjelenése olyannyira megkésett, hogy még a tartományi nemesek között is lábra kélt a pletyka, miszerint még bizonyára nem született meg a herceg, akit előnyben részesített volna a Menny. A császárné végül is még fiatal volt.

Ki úrnő szinte figyelemre sem méltatta a fiát. Pillantásával a nagykánt dédelgette, miközben azt súgta:

– Úgy hallottam, a harmadik herceg vadászattal töltötte a reggelt. A késlekedés biztos csak azért történhetett, mert törekvésével utánozni akarta a nagykán saját sikereit. Sajnos a nagykán olyan magasra tette a mércét, hogy az megnehezíti mások dolgát.

– Igazán? – lágyult meg az uralkodó. – Aligha szándékoztuk megnehezíteni egy fiatalember életét. Jobb lesz, ha bátorítjuk a törekvéseit. – Hangosabban hozzátette: – Jeszün-Temür sasát Ki úrnő fiának, a harmadik hercegnek ajándékozzuk!

Ki úrnő ültében elegáns térdhajtást mutatott be, miközben a harmadik herceg önelégülten elmosolyodott, és odasétált, hogy megsimogassa a szolga öklén pihenő, bőrsisakos madarat. Figyelmét azonban nem a madár kötötte le. Hanem Paohsziang. Megjátszott agressziója egy fiatal szarvasbikára emlékeztetett, ami a legelső agancsát mutogatja. A veszély ismerős bizsergése várakozással töltötte el Paohsziangot.

– Üdvözlöm a harmadik herceget – mondta meghajolva.

– Honani herceg. – A harmadik herceg fürkésző pillantásával végignézett a férfin, és kendőzetlen megvetéssel elidőzött minden bántó részleten: a haján, amit nanzsen stílusú kontyban viselt; hosszú, nem mongol orrán és simára borotvált, sovány arcán; elegáns öltözékén és puha tudóskezén. Paohsziang emlékezett rá, amikor ez a pillantás rátalált a nagykán tavaszi vadászatán. Más fiatalemberek majdnem ugyanígy néztek rá, mielőtt bántották volna. De nem egészen. A harmadik herceg fiúsan hosszú szempillás szeme visszarebbent Paohsziang arcára, tekintete pedig sütött az undortól. – Emlékszem rád.

Abban biztos vagyok. A honani hercegben elégedetten felkavarodott a feketeség. Én is emlékszem rád.

A harmadik herceg simogató keze megállt a madár hátán. Ujjai sutának bizonyultak, mint azoké, akik még nem érték el végső alakjukat.

– Tényleg nem hasonlítasz a bátyádra. De biztosan nem lehetsz annyira haszontalan, mint mondják. Kérhetnék egy szívességet? – Kegyetlen szája mosolyra húzódott az erőszak gondolatára. – Tartsd meg nekem a sast, amíg felhúzom a kesztyűt.

Paohsziang egyszerre újra az apja istállósorán találta magát, ahol a tizenkét éves Jeszün kicsiny, kesztyűs öklére helyezte a vándorsólymot. Az orra bedugult a szalmaportól és a száraz, visszaöklendezett szőr áporodott szagától. Megpróbált uralkodni a félelmén, de a madár hirtelen mozdulatai ösztönösen megijesztették. Minél jobban félt, a madár körülményes haragjában annál inkább táncolt az öklén. Aztán hátrazuhant az ökléről, és fejjel lefelé lógott a béklyóiba gabalyodva, míg dühödt rémülettel vijjogott. Paohsziang csak ácsorgott, miközben az ingerültségtől goromba Jeszün nyugtatgatta és kiszabadította a madarat. Az öccsét leginkább a saját ostobasága alázta meg – hogy ő maga is megnyugtatásra számított, mintha a saját rémülete számíthatott volna annyira Jeszünnek, akár egy madáré.

– Nyújtsd ki a karodat! – szólt halkan a harmadik herceg. A pillantását tiszteletteljesen leszegő Paohsziangba megvetés döfött. Ez gyerekesen kegyetlen játék volt, ráadásul a herceg gyerekes módon nem sejtette, mennyire átlátszó, amit művel. Ahogy azt sem, mennyire védtelenné tette őt, hogy így kimutatta a foga fehérjét. Paohsziang elégedettsége felélénkült, saját kegyetlenségre tett szert. Látlak téged.

Kinyújtotta a bal karját. Azt csupán a selyemruhája ujja védte. Azonban felesleges lett volna tiltakoznia. Senki sem avatkozna közbe. Tudta, hogy ezt a többi jelenlévő ugyanúgy akarta, mint a harmadik herceg: hogy büntetést kapjon a puszta létezéséért.

A madár riadtan megmarkolta, amikor furcsa, új ülőrúdjára taszították. A karmai olyan vastagok voltak, mint Paohsziang ujjai. Mindegyik hegye átdöfött a ruhaujján. Nem sértette fel a bőrét. Még nem. Ő viszont tudta, egy sas miféle károkat tud okozni a lábával. Legjobb igyekezete ellenére érezte, hogy megmoccan benne a félelem.

A harmadik herceg elvette Paohsziang szolgájától a kesztyűt, és lassan felhúzta. Nyíltan, feszülten figyelte a honani herceget, mintha annál jobban vonzaná a látványa, minél jobban undorodik tőle. Paohsziang megpróbált nem törődni a sas karmának mozgásával és nyitott, lihegő csőrével. Érezte, hogy kiütközik rajta a hideg verejték. A harmadik herceg csak meg akarta ijeszteni, nem akarta megcsonkítani – ám ez a tudat nem segített a félelmén. Gyenge volt, és félt, és szégyellte a gyengeségét és félelmét. Jogosan gondoltak róla mindent. A rettegése mögött azonban sötét harag erősödő óceánja hullámzott.

A kesztyűs harmadik herceg hagyta, hogy még pár másodpercig reszkessen, mielőtt ügyesen leakasztotta volna a madarat Paohsziang karjáról. A szemében barátságtalan fény csillant.

– Nagyon köszönöm. Elégedettséggel tölt el ez az ajándék. Jaj – színlelt meglepettséggel Paohsziang ruhaujjának szakadásaira nézett –, a gyönyörű ruhádnak viszont annyi. Milyen kár! Talán, amikor lecseréled, választhatnál olyan színt, ami jobban illik hozzád. – A következő szavát élvezettel elnyújtotta: – Barackot.

Barackos buzeráns. A kifejezés ott csüngött a levegőben, míg az ifjú mosolyogva elhúzódott, Jeszün sasával az öklén.

Paohsziang bal karja nyolc ponton égett. A kezét a ruhaujjába rejtette, és érezte, hogy lelassul a szívverése. Ahogy az izzó félelem elszivárgott belőle, a hiánya még sötétebbé és sűrűbbé változtatta azt, ami alatta rejtőzött.

– Honani herceg! – A főkancellár gesztenyebarna külső köntösét, amilyet a Nagy Jüan hivatalnokai rangtól függetlenül viseltek, ellensúlyozta könnyed tekintéllyel teli hanghordozása. Mindenki tudta, hogy ő volt a trón mögötti hatalom. – Az ajándéka kedvező fogadtatásra talált. Mi szél hozta az udvarba?

Paohsziang örült, hogy visszatérnek arra a terepre, amit ő választott. Összefont karja fölött meghajolt, és szerényen köhintett egyet.

– Ez a szolga bátorkodik abban reménykedni, hogy olyan minőségében szolgálhatja Kanbalikot, amely előremozdítja majd dicsőséges birodalmunk érdekeit. Habár a készségeim nem érdemlik a dicséretet, van valamennyi tapasztalatom a közigazgatás terén. A bátyám halála előtt tartományi hivatalnokként tevékenykedtem Honanban.

A pozíció megérte a hencegést: a Nagy Jüan legfontosabb tartományában ez számított a legjelentősebbnek, habár egyben különös foglalkozás is volt egy királyi herceg fiának esetében. Ugyanakkor, gondolta keserűen Paohsziang, félvér fogadott fiúként nem kifejezetten részesült a királyi vérvonalból.

– Ha a honani herceg birtoka olyan súlyos pénzügyi helyzetben van, amilyennek a szolgája öltözéke alapján tűnik, akkor aligha vélhetjük kiválónak a készségeit – jegyezte meg rosszindulatúan a császárné. – Talán azzal sincs tisztában, hogy a hivatalos állásokat az év elején töltik be. Vagy úgy gondolja, hogy üresedés hiányában csak neki külön állást hozunk majd létre? – Karmazsinvörös, gúnyos vigyora megválaszolta, ez mennyire lenne valószínű.

Pár pillanatnyi fontolgatás után a főkancellár azt mondta:

– De nincs épp üresedés a pénzügyminisztériumban? A miniszterhelyettesi pozíció.

Paohsziang derű nélkül elmosolyodott magában.

– A főkancellár bizonyára csak viccel. – A császárné a pillantásával kibelezte a honani herceget. – Ez már csak azzal is szégyent hoz az udvarra, hogy itt áll előttünk! Mégis hogy engedhetnénk valaki effélének, hogy miniszterhelyettes legyen?

Ki úrnő kecsesen a nagykán felé fordult. A hajában megcsillant a főnixet ábrázoló arany hajtű, amely azt jelezte, hogy a nagykán a kegyeibe fogadta.

– Felség, a honani herceg kitűnően képzett. Ami azt illeti, ha az év szokásos időszakában érkezik, még magasabb rangra is alkalmas lehetett volna. Ő végső soron királyi herceg. – Megdöbbentő volt, hogy ennyire nyilvánvaló befolyást gyakorolt a nagykán fölött. Amikor a Nagy Jüan elvesztette a hozzáférését a Csang család sójához, az megerősítette Ki úrnőt: most a szülőhelyéről, Korjó államból érkezett a drága erőforrás jó része. Az úrnő rámosolygott a császárnéra. – Bizonyosan nem kellene elutasítanunk azokat, akik öregbíteni kívánják a Nagy Jüanunk dicsőségét.

A főkancellár az uralkodóra pillantott, aki beleegyezőleg legyintett.

– Honani herceg – szólt a főkancellár. – A családja Nagy Jüan iránti tántoríthatatlan hűsége és védelmével kapcsolatos elkötelezettsége elnyerte a tiszteletemet és hálámat. Habár az érzéseim bizonyára a nyomába sem érhetnek az önéinek, rendkívül elszomorított Jeszün-Temür halála. Mivel nem képes az ő nyomdokába lépni, betöltheti a miniszterhelyettes hivatalát, és dicsőséget hozhat a bátyja emlékére azzal, hogy a képességeinek megfelelően a Nagy Jüant szolgálja.

Paohsziang hirtelen haragja elfojtotta a sikerrel kapcsolatban érzett bárminemű örömét. A főkancellár azt merészelte hinni, hogy megértette, Paohsziang mit érzett Jeszün halála miatt.

A dühtől reszketve hálásan a földre borult. A látótere pereme meg-megvillant, amit okozhatott akár a vert ezüstfalakon játszó fény is.

– Ezer hála a főkancellárnak és a nagykánnak!

Ádázul kívánta, bárcsak megmutathatná nekik a haragját: a sötét, forrongó hatalmát, amely neki-nekicsapódott lénye öntöttvasból kovácsolt belső korlátjának.

Ha látnátok, amit érzek és akarok, az egy pillanat alatt elsorvasztaná a szánakozásotokat.

– Megbecsült herceg. – A titkára, Szejhán üdvözölte Paohsziangot, ahogy átlépett a Pompás Ragyogás Termének magasított küszöbén az árnyékos oszlopcsarnokba. A hőség még itt, ezen a közvetlen napfénytől védett területen is pusztítónak bizonyult. Paohsziang kezdett megsülni salátazöld ruhájában. A terem, amely a nagykán rezidenciájának elülső részét alkotta, egy sor káprázatos fehérmárvány-térre nézett, amelyeket mindenféle irányokban lépcsők szeltek át. A ragyogásuktól megfájdult a feje. Ahogy megrándult az arca, Szejhán jeges pillantásával rásandított, és alattomosan megkérdezte tőle perzsául: – Vagy inkább miniszterhelyettes?

– Hála neked – felelte ugyanazon a nyelven Paohsziang. – Nehéz volt?

– A miniszterhelyettes? Aligha.

Halott elődjének gondolata nem zavarta. Olyan elvontnak találta, akár a könyvelés egy sorát: egy élet, amely leegyszerűsödött a kiiktatásáért fizetett aranytaelek mennyiségére.

– Egy miniszteri pozíció is könnyű lett volna, és az jobban illene egy királyi származású herceghez – mondta borúsan Szejhán. Szömu férfi volt a távoli nyugaton fekvő Hvárezmből, és sötét szakálla sokat segített abban, hogy elrejtse ronda vonású arcát. Sasorra kilógott az álcája alól. Hosszú ideje Paohsziang jobbkezeként szolgált, és magára vette a gazdája elleni sértéseket. – Egy miniszterhelyettes az senki.

Lassan sétáltak az oszlopcsarnokban. A hőség csak rontott Paohsziang kimerültségén, olyannyira, hogy émelyegni kezdett tőle. A nap perzselő fényében a Palotaváros cserepes falai korallpiros, jáspiszöld és lazúrkék színekben tündököltek. A tetők mögött magas, fehérre meszelt falperem húzódott. Kanbalik, a Kubiláj kán által, a győzelme emlékműveként épített főváros, a városok városa volt. Az utazó először udvarházakból, fogadókból és bordélyházakból álló elővárosába érkezett. Azután következett az óriási fal, tizenegy pártázatos kapujával, benne a külső várossal. A külső város közepében helyezkedett el a Császári Város, a császári család gondozott parkokból és tavakból álló játszótere. Abban pedig, akár a barackmag bele, húzódott a fehér falú Palotaváros, amelynek márványtengeréből csillogva emelkedett ki a nagykán rezidenciája. Míg Paohsziang a palota, a négy óceán közti vidékek legnagyobb épületének árnyékában sétált, arra gondolt, minderre ámulattal illene reagálnia. A Nagy Jüan azúr lobogói a messzi, meszelt falak tetején lengtek. A párás égbolt előtt csak annyira lehetett kivenni őket, akár a forróságtól megrebbenő levegőt.

Ahogy ő és Szejhán leereszkedtek a térre, elhaladt mellettük egy csapat szolgálólány, akik egy tetővel ellátott gyaloghintó előtt haladtak, amit háremnyi eunuch cipelt. A gyaloghintó odahúzódott a két férfi mellé, és megállt. A császárné mogorva pillantást vetett Paohsziangra. A lenti térről visszatükröződő fényben az arca úgy fehérlett, akár egy haragtartó kísérteté.

– Hadd adjak némi tanácsot, honani herceg. A palota nagyon más hely, mint a nyomorult kis tartománya. Menjen haza, mielőtt még megbánja.

Az eunuchok ezután elcipelték. A palota eunuchjai a Korjóhoz hasonlatos csatlós államokból hozott rabszolgák voltak, nem nanzsenek, ám Paohsziangba hirtelen gyűlölet hasított, amikor eszébe jutott róluk Oujang tábornok. Az a nyomorult és hálátlan korcs, aki több szeretetet és odafigyelést kapott, mint ő valaha; aki csak önsajnálatot érzett, míg tönkretette az életét.

– Nem jó, ha a császárné az ember ellensége. – Szejhán arcvonásait felerősítette az aggodalom. – Talán nem ő a kegyelt hitves, ám attól még van hatalma.

Paohsziang sötéten felkacagott.

– Mit gondolsz, mennyi időm van rá, hogy védelmezőt találjak, mielőtt elküld valakit, hogy az életemre törjön? Heteim vagy napjaim?

– Megbecsült herceg – szólt sápadtan és komoran a titkára. – Miért vagyunk itt?

– Nem hiszed, hogy azért jöttem, mert szeretném megmenteni önmagától a Nagy Jüant?

Szejhán pillantása pontosan megértette vele, mit gondol erről.

– A honani herceg biztosan kellően rátermett.

Paohsziang keserű gúnnyal így szólt:

– Nagyon úgy tűnik, hogy azt hiszik, elég annyi, ha felkeresik Csang asszonyt, és visszakérik tőle a királyságát.

Persze a főkancellárt elszomorította Jeszün halála. Ő és az áruló ölebe, Oujang nélkül – anélkül, hogy Honan serege kordában tartaná a lázadó délvidéket – a Nagy Jüan és az összeomlás között csupán a főkancellár központi serege állt: olyan sereg, amelyet több mint tíz éve nem küldtek délre. A főkancellár talán megérezte, milyen veszélyben forog a birodalom. Csakhogy amikor Paohsziang visszagondolt a nagykán tétlenségére és vitatkozó hitveseire, eszébe jutott, hogy ez talán csak a főkancellárban merült fel.

– Egy miniszterhelyettes valóban senki – bólintott. – A játékban viszont az a legveszélyesebb résztvevő, aki mások tudtán kívül játszik.

Némi hallgatás után Szejhán nagyon óvatosan megkérdezte:

– És ön milyen játékot űz, megbecsült herceg?

Paohsziang lelki szemei előtt újra látta a fölébe magasodó, megvetéssel teli arcokat, amelyek sosem kérdőjelezték meg a feltételezésüket, hogy a lenézésüktől ő majd összesorvad és eltűnik. Bárcsak tudták volna, hogy ellenszenvük minden cseppje visszahullott a Paohsziangban háborgó, fekete óceánba, és elmélyítette azt! Most gyűlölettel kifakadt:

– Valahányszor rám néznek, az elképzelhető legrosszabb dolgot látják bennem. Valaki szégyenleteset. A mongol értékek kigúnyolását. De fogalmuk sincs, hogy mennyivel rosszabb leszek még.

Észrevette, hogy hevesen ver a szíve. A felszínt akarta csak megkarcolni, ám túl mélyre vágott; kitárta az ocsmányságát, hogy bárki láthassa. Szejhán arckifejezésére újabb rétegnyi tartózkodás telepedett. Alatta bizonyára elborzadt. Ura azonban nem hibáztathatta őt. Ki lenne hajlandó megérinteni valaki más nyers fájdalmát, megkockáztatva, hogy átterjedjen rá a fertőzés?

Sarkon fordult, közben tombolt a szégyen miatt érzett dühtől, és elindult a Palotavárosból kivezető legközelebbi kapu felé.

– Keressük meg ezt az állást, amiért annyit fizettem.

A többi minisztériumhoz és titkársághoz hasonlóan a pénzügyminisztérium is Kanbalik határain belül kapott helyet. Az Ezerlépésnyi Folyosón, azon a széles sugárúton állt, amely összekötötte a Császári Város főbejáratát – a déli oldalán lévő óriási Csungtien-kaput – Kanbalik déli falának középső kapujával. Paohsziangban, akinek a kimerültsége tompa ingerültséggel vonta be a világot, a minisztérium kék ereszes és aranyozott tetőgerinces épülete ugyanolyan hajmeresztő, újonnan épített hatást keltett, mint Kanbalikban minden más. A sugárút két oldalán, narancssárga lángokként sorakozó napernyőfák voltak az egyetlenek a fővárosban, amelyek mintha a mongoloknál régebben érkeztek volna ide.

– Azok a fák nem sokáig maradnak szépek. – Paohsziang összerezzent. Eddig észre sem vette a szögletes, vén, hivatalnoki gesztenyebarna külső köntöst viselő mongolt, aki vászontalpú cipőjében a háta mögé osont. Ősz hajfonatai kilógtak lakkozott muszlinkalapja alól, amelynek kétoldalt kinyúlt a pereme. Kanbaliki kiejtéssel, mongol nyelven hozzátette: – Még egy hét, és térdig gázolunk az utcán a levelekben.

Paohsziang tippelt, és gyorsan meghajolt.

– Üdvözlöm a megbecsült minisztert.

– Honan hercege. – A pénzügyminiszter végignézett a másik nanzsen stílusú kontyán, amelyet finom ezüstmunkával készült felhő zárt körbe, és gyöngyvégű hajtűk rögzítettek a helyére; a végzetes alváshiánytól színtelen arcán; valamint a salátazöld ruhán és a hozzáillő cipőn. Vékony szálú, ősz szakálla alatt a miniszter jóságos derűje nem változott. Feltehetőleg állandósult állapot lehetett, mint Oujang szüntelen fintora. – Az új miniszterhelyettesünk! Micsoda meglepetés! Nos, jöjjön be. Evett már? Ez a forróság túl erős az évnek ebben a szakában, nem igaz? Legutóbb akkor volt ilyen őszünk, amikor még annyi idős voltam, mint maga. Üljünk le, és szólok egy lánynak, hogy hozzon nekünk abból az italból, amit délen úgy szeretnek, jujubával és mézzel. Olyan frissítő! A nanzsenek aztán tudják, hogy kell elviselni a forróságot…

A miniszter fecsegés közben bebicegett. Beszéde azt a benyomást keltette Paohsziangban, hogy a főváros hivatalnokai teázva és pletykálkodva töltötték az idejüket, úgyhogy meglepte, amikor az épületben forgalmas, működésben lévő irodát talált. Elhaladtak egy könyvtár, pár főkönyvek tárolására és egy panaszkezelésre szolgáló szoba mellett; emitt szolgák porították a tintát, amott bürokraták dolgoztak – mind szömu férfi, mivel a nanzseneket eltiltották a közszolgálattól –, akik olyan hévvel pöckölték az abakuszuk golyóit, hogy zizegett tőle az ablakpapír. Ugyanígy zajlott minden Paohsziang otthoni, anjangi hivatalában. Fájdalmas epekedés hasított a szívébe. A feketeség azonban már megülte a lelkét, és tudta, hogy soha nem lesz visszaút.

A miniszter végigterelte egy árnyékos, külső úton, majd fel pár lépcsőfokon egy rácsos homlokzatú épületbe. Odabent tágas magánirodát talált, papírokkal teli asztallal, valamint veszélyesen sok ingatag könyvszekrénnyel.

A miniszter nem ült le.

– Pihenjen meg egy pillanatra! Ez a vénember túl sok csésze teát ivott, és gyenge a hólyagja. – Csillogó szemmel kibicegett. – Tapasztalatom szerint jobb lesz, ha most foglalkozom vele, hogy utána ráérősen ücsöröghessünk.

Paohsziang körbenézett. A helyiség túloldalában nyíló ajtó felől érkező kereszthuzat enyhítette a hőséget, de magával sodorta a száraz trágya és roston sülő kenyér szagát. A honani herceg vidéki birtokának békés környezete után a város támadásként hatott.

Az asztalon kallódó halom tetején egy beírókönyv pihent, mintha a többivel együtt került volna oda, és véletlenül nézett épp felé. Paohsziang átlapozta, és a meglepettség lanyha rándulásként érte, amikor gondos számításokkal teli oldalak mutatták a követendő példát, míg az üres oldalak a válaszaira vártak. Eszébe jutott a miniszter lefegyverző fecsegése, és eltűnődött, vajon mennyi hivatalnok ülhetett a helyén anélkül, hogy hozzányúlt volna a könyvhöz.

– Hát megtalálta! Ne nagyon aggódjon. Azon soha, senki nem megy át; szándékosan olyannak tervezi. – Paohsziang mellett egy cselédlány bukkant fel, párás kancsóval és ahhoz illő poharakkal, meg egy küllőkkel részekre osztott tányérral, amelynek minden szeletébe kandírozott zöldségeket halmoztak. Vidám pillantást vetett a férfira, az arcán egy pillanatra gödröcskék jelentek meg, mintha Paohsziang riadalmára számított volna, aztán letette a tálcát egy rendetlen oldalasztalra, majd távozott. A férfi a vizsgafeladatra nézett, és érezte, hogy derűs mosoly helyett acsarogni kezd.

A miniszter gyorsan visszatért – túl gyorsan, hogy a próbatétel igazságos legyen. Ahogy a székéhez bicegett, Paohsziang válaszaira rebbent a pillantása, amelyek fekete tintája még nedvesen csillogott. A honani herceg látta, amikor az undora – mert bár a legtöbb embernél jobban rejtette el, igenis érzett undort – tiszteletté vált.

Az pedig mintha arcul ütötte volna. Paohsziang egész életében azt akarta, hogy inkább tiszteljék, mintsem megvessék a tehetségéért. És ezt most ilyen gyorsan elérte? Mégis elkésett vele.

Fanyar hangon megszólalt:

– Azt hitte, elvártam a pozíciót, anélkül, hogy vállalnom kellene a vele járó kötelezettségeket?

A miniszter ránézett.

– Senki sem várja el, hogy egy nemesnek illetményre legyen szüksége, arra pedig végképp nem, hogy dolgoznia kelljen érte. Főleg nem a honani hercegnek, akinek a birtoka elég gazdag volt ahhoz, hogy évtizedeken át fenntartsa a Nagy Jüan védelmét a déli lázadók ellen. Feltételeztem, hogy maga valami hozzá nem értő alak, aki hagyta, hogy kiapadjon az a hatalmas vagyon. De végül mégis érti a dolgát. Akkor tehát miért hagyta el Honant, Vang Paohsziang?

Paohsziangban akadálytalanul dagadni kezdett a feketeség, mint a felforrni készülő víz felszíne.

– Talán csak nem akartam maradni.

A miniszter vonásai meglágyultak.

– Á! Az apja és a bátyja. Nagy kár, ami történt.

Paohsziang elborzadt. Nem akart gyengédséget. Nem akart szánakozást. Hagyta, hogy a borzadása megvetéssé szilárduljon. Pontosan egy rokonszenvező, ostoba miniszterre volt szüksége. Olyasvalakire, aki hajlandó félretenni az undorát a tehetsége kedvéért, és aki hasznosnak találja.

– Igen – mondta. – Nagy kár.

A kancsó a kicsapódott pára tócsájában állt. Nedvessé tette a kezét, amikor öntött belőle két pohárral. Azt hitte, az ital majd édes lesz, de valójában semmilyen íze nem volt. Magába kényszerítette.

A miniszter talpra erőltette magát.

– Nos, micsoda szerencse, hogy betöltötte ezt az üresedést! Már épp elég dísznek való nemes megfordult itt. Meg kell köszönnöm majd a főkancellárnak, hogy olyasvalakit küldött, aki tudja, mit csinál. A Nagy Jüanunkban zajló dolgok miatt szükségem lesz a segítségre.

– Ezért vagyok itt – felelte udvariasan Paohsziang. Egyetlen pillanatra viszont megremegtek a helyiség sarkai, és a látótere peremén fehérség rebbent.

Szejhán a lovaikkal várta őt, amikor végül újra felbukkant. A nap, amely közvetlenül Kanbalik nyugati pártázata felett lebegett, rézsútosan átsütött a napernyőfák leveleinek lángoló hegyén, és aranyba borította az utcákat.

Amikor Paohsziang az Ezerlépésnyi Folyosón a Császári Város felé fordította a lovát, titkára meglepetten így szólt:

– Nem akar visszamenni a házába?

Paohsziang olyasmit érzett, ami túl sötét volt ahhoz, hogy várakozásnak nevezze.

– Előbb még meg kell látogatnom valakit.

– A császári család egyik tagját? – Szejhán felvonta a szemöldökét. – Várják önt?

– Nem egészen – felelte a honani herceg.

A rezidencia a Császári Város túlsó, nyugati felén elhelyezkedő, erdős pagonyban állt, árnyékos alakját egy belső udvarból kiemelkedő, aranyló szederfa egészítette ki. A rezidencia főszolgája a bejárati kapu faoszlopai között állt, ott fogadta őket. Amikor a szolga szóra nyitotta a száját, Paohsziang hűvösen közbevágott:

– Akkor is vezess be, ha még nincs itthon.

– Ez kinek az otthona? – kérdezte a homlokát ráncolva Szejhán.

A szolga azt felelte:

– A Bőséges Áldások Palotája őfelsége, a harmadik herceg otthona.

Keleten húzódott a sötétedő tó, amely felett Paohsziang és Szejhán egy márványsétányon kelt át. A közepén lévő, sziklás sziget dombján pagoda emelkedett. A Császári Város falain belül olyan tavak, erdők és vadászterületek akadtak, amelyek vetekedtek a vadonnal, de egyik sem tűnt igazán valódinak. Ami azt illeti, nem is voltak azok. A honani herceg tudta, hogy amit csak lát, azt ideszállították és a császári család kénye-kedve szerint alakították, a dombhoz használt földtől a tóban úszó halakig. A levegőt megtöltötte az énekes kabócák zsongása.

Paohsziang a nagykán arckifejezésére gondolt, amikor a fiára nézett. Ennél ismerősebb dolog nem is létezett a világon. Amikor az apa gyűlöli a saját fiát: nem azért, amit tett, hanem azért, ami volt. Paohsziang várakozása szadista élt nyert, és látszólag éppannyira fordult saját maga, mint a harmadik herceg felé. Arra gondolt: látlak téged.

– Itt várj! – hagyta meg Szejhánnak, aki arckifejezése alapján kelletlen következtetésre jutott.

A szolgák meggyújtották körülötte a lámpásokat, míg ő a fogadóteremben időzött. Sokáig várt. Besötétedett, mire dörmögést hallott kintről, és a harmadik herceg belépett.

Egyetlen rettentő pillanatig Paohsziang Jeszünt látta. Nem úgy, amilyen a halálakor volt, hanem mielőtt elindult volna az első hadjáratára: kamaszosan nyurga fiatalemberként, aki peckes tartását ajándéknak szánta azoknak, akik megnézték maguknak.

Paohsziang felpattant, és meghajolt.

– Üdvözlöm a harmadik herceget!

Ahelyett, hogy viszonozta volna az udvariasságot, a harmadik herceg levetette magát egy karosszékbe. Undorodó fintora nem tudta elrejteni az érdeklődését, amely olyan hevesen nehezedett Paohsziangra, hogy válaszként megdobbant benne valami. Mint amikor az ember egy zúzódásban érzi a saját szívverését.

– Ma még nem üdvözöltük egymást megfelelően, honani herceg? Vagy talán az első üdvözlésem stílusa miatt szeretnél panaszt tenni? – A görbe ajkán időző mosoly arra utalt, élvezte a másik férfi megalázásában játszott szerepét. – Nem vagy tán hálás azért, hogy a ruhád, és nem a karod járt pórul?

Itt, a kegyetlen palotában, micsoda áldás, hogy talált valakit, aki ennyire átlátszó! Paohsziang finoman, akár egy érintés, így szólt:

– Tetszett, hogy félni látott?

A harmadik herceg pillantása megrebbent. A jelenség olyan hirtelen elillant, hogy Paohsziang gyanította, az ifjú nem is sejtette, hogy a teste elismerte az igazat.

– Hogy tetszett-e? Undorodom attól, ha egy férfi úgy viselkedik, mint te. Én viszont legalább hajlandó vagyok megadni neked, amit megérdemelsz.

– És megérdemlem, pusztán azért, mert félek? – Ez keserűbben hangzott, mint amilyennek szánta. A harmadik herceg megvetette a félelméért, mert az a felszínen maradt. Ő maga viszont, az üvegszíve mélyén, ahová úgy gondolta, senki sem lát be, sokkal-sokkal jobban félt, mint Paohsziang valaha.

– Ne játszd a hülyét! – A harmadik herceg szaporábban vette a levegőt. Alig várta az azzal járó élvezetet, hogy vért fakaszthat, még ha csak a szavaival is. – Mindenki hallott már Csagan-Temür másik fiáról. Arról, aki más férfiaknak teszi szét a lábát. Szegény Csagan! Nem értettük, hogyan viselheti el a szégyenfoltot, amit a házán ejtettél. Kevesebbre tartottuk őt ezért.

Az ifjú pillantása Paohsziangnak feszült, várta, hogy megrebbenjen. Szánnivaló volt az egész. A harmadik herceg feltételezte, hogy a szavai megsebzik majd, mert másra nem is tudott gondolni, csak arra, mennyire fájna, ha valaki neki mondaná ugyanezeket.

Mennyire gyűlölték Paohsziangot aljas vágyaiért – azért, amit szerintük a férfiakkal csinált –, pedig soha nem is kívánt ilyesmit.

Most azt felelte:

– Látom, a hírnevem megelőzött.

– Csak állsz és viseled a sértést? – A harmadik herceg hitetlenkedve ráncolta a homlokát.

– Arra számított, hogy birokra kelek magával? Ha azt hiszi, valaha is érdekelt a családom becsülete, vagy akár a sajátom, akkor nem ismeri egészében a hírnevemet. – Teljes mértékben elvetemült öröm kerítette hatalmába. Annyira könnyűnek találta, hogy az lehetett, aminek látni akarták. – Miért tagadnám? Igaz.

A harmadik herceg bőre nem volt annyira barna, mint Jeszüné. Rövidre borotvált szakálla alatt jól látszott, hogy elvörösödött. Paohsziang tett felé egy lépést.

– Az vagyok, aminek mindenki gondol. És ezt Hicsötuban, a tavaszi vadászaton is tudta, nem? Amikor először meglátott. Mielőtt még hallotta volna, hogy mit pletykálnak rólam.

A harmadik herceg dühösen rávágta:

– Csak rád kell nézni, hogy tudja az ember, miket műveltél. Hogy élvezted őket.

– Igen. Tényleg ilyen aljas vagyok. – Mintha a múltjából ezer meg ezer hang szólt volna Paohsziangon keresztül. Hagyta, hogy az emlékük felszítsa a haragját. – Gondoljon csak azokra a szégyentelen, gyalázatos dolgokra, amelyektől minden rendes férfi meghátrálna, és képzelje el, én mennyire élvezhetem azokat. – A harmadik herceg meredten figyelte őt. Vajon felgyorsult a szívverése? Paohsziang szíve még sosem dobogott ilyen egyenletesen. A várakozásából hiányzott mindaz az izgalom, amitől szaporábbá válhatott volna. Csak a sötét és sűrű düh létezett. Mézesmázosan hozzátette: – Gondoljon csak arra, vajon mit akarhatok, amiért idejöttem.

Egyetlen lépéssel átszelte a kettejük közti távolságot, majd az ifjú ölébe fektette a kezét.

A harmadik herceg rámeredt, a szeme kidülledt a döbbenettől, a teste pedig elárulta őt Paohsziang ernyedt érintésére. A férfit eltöltötte a szadista diadalérzet. Visszafordította a szégyent a megszégyenítőre. Egyetlen pillanatig tartott az egész. Aztán a harmadik herceg felpattant, és behúzott neki egyet.

Paohsziang valahogy talpon maradt. Csengett a füle. Az arcát elöntötte a forróság. Ez volt a világ legismerősebb dolga: még egy harcos, aki a testi ereje miatt fölényeskedett vele, míg ő megtántorodott a fájdalomtól. Hát nem így történt mindegyikkel? Az apja kezdte, az ő példáját követte minden harcos – kivéve Jeszün. És ebben rejlett az irónia. Jeszünt egész életében arra képezték, hogy megsebezzen másokat, de sosem kellett megütnie az öccsét, hogy ártson neki.

Végül, bátyám, amikor én ártottam neked, nem maradtam az adósod, ugye?

– Meg akarsz halni? – köpte a harmadik herceg. Az arcát borító pír pörsenéses haraggá alakult. Ám a haragja éppolyan átlátszónak bizonyult, mint ő maga: azzal a fajta erőszakkal reagált, amivel azok, akiknek meg kellett győzniük magukat, hogy ami történt, az nem több Paohsziang perverziójánál. Hogy ő maga nem érzett semmit, nem akart semmit. Amíg az Paohsziang vágya, Paohsziang szégyene, addig annak nem kell valóságosnak lennie.

Nem mintha ez bármit is megváltoztatna. A harmadik herceg akár elismeri a hajlamait, akár nem, az apja már most látott benne valamit, amit gyűlölt.

A honani herceg letérdelt. Az ifjú nem mozdult.

Paohsziang kedves anjangi kurtizánja nagyon jól értett a költészethez, és megnevettette őt, ám igazi tehetsége valami másban rejlett. A férfi emlékezett rá, hogy míg ő vágyódva várta, a ruhaujja milyen hűvösen érintette a bőrét. Emlékezett pillangószerű érintésére és lehajtott fejére. Az egész olyan lehetetlenül réginek tűnt: egy szép emlékű élet részletének a nagy szakadás előtt.

Ám az még akkoriban sem számított békés időszaknak. Paohsziang egy pillanatig magához ölelte a pillanat iránti sóvárgását, aztán szabadon engedte a sötétségbe.

A harmadik herceg lovaglóruhájának berakásos szoknyája alatt egyszerű zsineg húzta össze vászon alsóneműjét. Alatta a vágya bizonytéka rejlett. A helyzet furcsaságától Paohsziang szenvtelenséget érzett. Mintha kívülről látta volna az egészet, azt figyelve, ahogy térdelő alakja lassan megkülönböztethetetlenné válik attól, amit már mindenki gondolt róla.

A harmadik herceg gunyorosan azt mondta:

– Nézz magadra! Könyörögsz érte, hogy lealjasítsanak! Tényleg te vagy a legrosszabb. Ha találkoznék veled és egy korccsal az utcán, előbb téged rúgnálak meg.

Paohsziang felnézett az ifjú kegyetlen vonásaira, amit körbevettek harcos hajfonatainak hurkai, és alig tudta visszafogni a megvetését. A harcosok mindig annyira büszkék arra, hogy mennyire jól viselik a testi fájdalmat, de egy pillanatig sem tudták elviselni ugyanazt a szégyent, amit neki okoztak. Ez végül kit tesz erősebbé?

A zsineg könnyedén kioldódott.

– Így van – mondta Paohsziang. – Én vagyok a legrosszabb.

Odakint Szejhán odanyújtott neki egy kendőt. Paohsziang a szeme alatti repedéshez nyomta lovaglás közben. Az együtt lüktetett zúzódásos ajkával. Titkára csak akkor szólalt meg, bámulatosan semleges hangon, amikor elérték a Császári Város nyugati kapuját:

– Szóval az ellenségem ellenségének fia a barátom. Ezért meg fogja védeni önt?

– Egyetlen alkalomnyi fuvolázásért? Nem. – Maga a feladat nem izgatta őt, de az ajka és az állkapcsa fájdalmát éppolyan kielégítőnek találta, mint bármely sikert. – De úgy lesz. Fiatal, és olyasmit adok neki, amit nem hitt, hogy valaha is az övé lehet. Csak hozzá kell szoknia.

– Az mennyi időbe fog telni? – Szejhán látszólag megpróbálta kiszámolni a császárné gyilkos szándékainak pontos szögét, és az ura túlélési esélyeit, ha egy, két, esetleg négy hétig nem lenne nagy hatalmú védelmezője.

Paohsziang kurtán felnevetett.

– Sejtelmem sincs.

Felmutatták a fából készült hivatalos igazolványaikat a kapuőröknek, majd átkeltek a vizesárkon Kanbalik belsejébe. A város óriási méretei ellenére sikátorai olyan egyenesre és szélesre épültek, hogy az ember az egyik faltól könnyedén elláthatott a szemközti falig, kivéve ott, ahol a Császári Város állt. Éjszaka nyüzsögtek az emberek, akik szekéren, lóháton vagy gyalog közlekedtek. Bármilyen népessé is vált, a város kétszer-háromszor zsúfoltabb lehetett, mielőtt Csang asszony fojtogatni kezdte volna a Nagy-csatorna lezárásával. Nehezen lehetett elképzelni.

Paohsziang új rezidenciája szerény, egyudvaros lakóház volt a külső nyugati fal környékén húzódó hivatalnokkerületben. Az épület minden bájt nélkülöző téglafala kordában tartotta a Pingcsö-kapu zsúfolt utcáján dolgozó ételárusok lármáját. A kopár udvaron álló datolyaszilvafákon nőtt pár zöld tetejű gyümölcs. Odabent a helyzet még sanyarúbbnak látszott. Néhány személyes szükségleten kívül Paohsziang egyedül a nagyszobában összevissza álló, lelakatolt ládákat hozta magával.

Szejhán elégedetlenül szemlélte utóbbiakat.

– Van egy aranytaelekkel teli szobája, mégis olyan házban kell élnünk, ami egy leprás hónaljánál is ocsmányabb.

Paohsziang megértette, mit érez. Az anjangi rezidenciája tökéletesen példázta az ízlését: telepakolta drága bútorokkal, kerámiákkal, festményekkel. Otthagyta az egészet.

– Nyugodtan költsd el a saját fizetésedet, ha szeretnéd berendezni a korábban megszokott stílusban.

Titkára savanyú arcot vágott, majd távozott. Paohsziang a harmadik herceggel esett tusájának bosszúsága miatt átmenetileg éberebbé vált, ám most, hogy a birtoka kézzel foghatóvá tett vagyona mellett állt, a kimerültség újra teljes erőből lesújtott rá. Tudta, hogy még ha bele is feküdne a rezidencia szánalmas, északi stílusú ágyába, és sikerülne elszundítania, nyugalma csupán pár másodpercig tartana. Soha nem vágyott még így semmire, mint most az alvásra. Végtelen álmatlan éjszakáitól kimerült, és gyötrelmessé vált a létezése.

A szoba lassan lehűlt körülötte. A falakból ismerős, dermesztő lehelet suhant be, amitől hideg futkosott a hátán, és hirtelen rádöbbent, hogy Jeszün ott van.

Megperdült. Szíve kapkodó dobbanása miatt émelyegni kezdett. Jeszün jelenlétét sosem tévesztette el, olyan igazi és hatalmas volt, mint amikor élt, és Paohsziang minden ízében reszketett a felismeréstől.

Mögötte néhány szellem lebegett, alakjaikat fényudvarként ragyogó por vette körbe. Szemük vakon meredt előre kiengedett hajuk gubancos függönyén át; fehér rongyaik olyan mozdulatlanul lógtak, akár a szobrok ruhái. Paohsziangot ők nem érdekelték. Hiábavaló dühvel szemlélte élettelen arcukat, azt keresve, akit ismert – és aki rejtőzött előle.

Ez éppúgy felbőszítette, mint hogy újra és újra megtagadták tőle az alvást, és egy idő után legszívesebben zokogni kezdett volna emiatt.

– Tudom, hogy ott vagy! – ordította. Hallotta visszaverődő hangját, amit vékonnyá tett az idegesség. Jeszün most ezzel gyötörte őt. Paohsziang több százszor érezte, hogy a húsa a felismeréstől a csontjaira feszül – számtalanszor megperdült, a szíve úgy összeszorult a rettegéstől és várakozástól, akár egy polipcsapda –, tudván, hogy a testvére ott áll mögötte. Ám valahányszor megfordult, a szellem elutasította őt: ott időzött és onnan gúnyolta, ahol ő nem láthatta.

A szellem szétzilálta az önuralmát. A haragja felrobbant, amíg már semmi mást nem érzett, mint a fekete magra húzódó bőrét. Az a feketeség volt az új szíve, dagonyázott a szégyenében és becstelenségében. Feltolult a torkán, és lüktető száján keresztül, acsarogva közölte a szellemmel:

– Azt hitted, végeztem? Azt hitted, elég fizetség az, amit veled tettem? Sosem volt elég képzelőerőd, bátyám! Sejtelmed sincs, még mennyit fogok ártani neked!

Kinyújtotta vékony, sápadt kezét, amely enyhén remegett a haragja hevétől. Egy tudós keze volt, amitől soha, senki nem félt.

– Gondolj bele mindabba, ami vagyok, mindabba, amit gyűlölsz és megvetsz. Gondolj bele, hogy a létezésem gyalázatos, szégyenteljes ténye bemocskol mindent, amit érintek. Aztán figyeld, ahogy a drágalátos mongol birodalmad megtestesítőjévé válok, azzá, akit mindenki dicsőíteni fog! Figyeld, ahogy nagykán válik belőlem, és romlást hozok mindenkire, minden elvre, minden eszmére, amiért éltél és haltál. Figyeld, ahogy elpusztítom a világot!

Amikor kinyitotta a kezét, az égi mandátum a színtiszta, ádáz kéj sziszegésével áradt ki belőle. A tenyerén lobbanó fekete láng nem fény volt, hanem sötétség, és addig ömlött belőle, amíg fojtogató ölelésébe nem vonta a szobát.

4

PIENLIANG

– Az ostromló egységek már majdnem készen álltak, de aztán rájöttek, hogy néhány felszereléssel teli kocsit tévedésből a szabadban tároltak, és most karbantartásra van szükségük. Úgyhogy még vagy három-négy napba telik az indulás – fejezte be Cso, háta mögött összekulcsolt kézzel, míg a tekintetében idegesség ült. – Tisztelettel kérik a tábornokot, hogy értse meg a helyzetüket.

– Értsem meg a hibájukat? – Oujang a parancsnoki központjuk szálkás padlódeszkáin járkált, a vezérei félő pillantással követték. Homályosan felmerült benne, hogy szabályszerűbb lenne, ha leülne. Évekkel ezelőtt, amikor ellátogatott Sanhsziba, Bolud katonai kormányzóhoz, látott egy ketrecbe zárt tigrist. Az állat egészen kijárta a kifutója padlóját véresre harapdált mancsával. Az eunuch akkoriban nem nagyon törődött vele. Most viszont keserűen ráébredt, hogy megértette a tigrist. Még egy vadállat is inkább a fájdalmat választotta a nyomorúsággal szemben.

Egy sereg indulása elkerülhetetlen módon mindig fejfájást okoz, amit Oujang elvileg tudott, hiszen tizenöt éve ezzel foglalkozott. Most azonban minden hétköznapi késleltető tényező úgy feldühítette, hogy gyilkolni tudott volna.

– Keressétek meg azt, aki ezért a hibáért felel, tekerjétek szőnyegbe, az egysége többi tagja pedig verje halálra. Aztán kapjanak két napot, hogy helyrehozzák a bajt. Máskülönben ugyanilyen sorsra jutnak a többiek is.

Cso arca megrándult, és összenézett a terepasztal túloldalán álló Kanggal. Sao oldalt ült, keresztbe font karral, alulharapásos száját résnyire kinyitotta, az arcán viszont nem mutatkoztak érzelmek. Egyenletes színű bőrével és kerek szemével nem lehetett volna csúnyának nevezni, Oujang határozott ellenszenve azonban lehetetlenné tette a tárgyilagosságot. Úgy érezte, mintha egy ponty meredne rá.

Nagy bosszúságára az eligazítás végén Sao felállt, és vele együtt távozott a helyiségből. Oujang tökéletesen megelégedett volna azzal, ha Tatuig, vagy talán még tovább egy szót sem szólnak egymáshoz.

Megtorpant, és kurtán megkérdezte:

– Akarsz valamit, rangidős parancsnok?

Sao hosszasan fürkészte válasz nélkül.

Az eunuch megperdült, és kivonta a kardját, amint meghallotta a háta mögött a hangot, azonban elkésett. A kötél már a nyaka köré tekeredett.

Ahogy az megszorult rajta, utoljára még Sao arcát látta, amelyre kiült a kendőzetlen megvetés.

Amint felébredt, Oujang máris megpróbált talpra kászálódni, egy sebesült katona ösztönével, ami arra sarkallta, hogy keljen fel, és szökjön meg. A teste viszont még nem állt erre készen. Az irtózatos fájdalom megragadta, és összeszorította a fejét. A tábornok bizonytalanul fél térdre roskadt. Lénye állatias fele lekushadt a fájdalomtól. Tudta, hogy a mozgás csak rosszabbá tenné a fájdalmat; könyörgött neki, hogy maradjon nyugton, hadd enyhüljön a kín. Lénye másik fele azonban – amely bármit megtett volna azért, hogy ne gondolkodjon vagy érezzen – örült ennek. Belekényszerítette magát az izzó gyötrelembe, és felállt.

A cellát olyan rég nem használták, hogy elvesztette a börtönszagát. Ahogy bevonszolták őt, felverték a morzsalékos földpadlót. Kétoldalt deszkafalak húzódtak, vasrácsos ajtó nézett a nyirkos agyagfalú folyosó felé. Tehát Oujang a föld alatt volt. Halványan emlékezett rá, hogy a rendőrségi hivatal a kormányzó rezidenciájában kapott helyet. Nem vesződött vele, hogy látogatást tegyen benne. Persze Sao igen. Sao mindig tudta, hová rejtse a bizonyítékokat.

Sao Ko, az az áruló! Oujang fejfájásán végre áthatolt egy érzelem. A színtiszta harag. Még ha Sao nem is értett egyet a módszereivel, szó sem volt róla, hogy Oujang kudarcot vall majd. Az ember mégis hogyan bukhatott volna el a sorsa felé vezető úton? Sao talán gyűlöli őt, de semmi mást nem kellett volna tennie, mint fogcsikorgatva együttműködni. Mégis, valamilyen felfoghatatlan oknál fogva, mindent megnehezített. Az eunuch haragja olyan erőssé fokozódott, hogy meg sem lehetett különböztetni a szenvedéstől. Nem tudta, hogyan fog kijutni innen, de amikor ez bekövetkezik, visszafordítja majd Saóra a fájdalmát, hadd ordítson tőle ő.

A várakozás végeérhetetlennek tűnt. Aztán végül léptek hangzottak fel a folyosón. Oujang felkapaszkodott, akár a gyötrelem lángjában megbújó kanóc. Sao legalább a páncélját nem vette el. A gondolatra, hogy valaki levetkőzteti – megérinti –, amíg eszméletlen, az eunuch dühe még jobban fortyogott.

Amint Sao felbukkant, kitört belőle:

– Neked adtam volna a trónt!

A rangidős parancsnok letette a földre a tálcát. Száját örömtelenül lebiggyesztette.

– Hiszen épp ez a baj. Te ezt hiszed. Engem azonban nem hagyott nyugodni. Ha a nanzsen lázadóknál a mandátum, mit jelent, hogy bennem nem mutatkozott meg, noha szintén van seregem, és nekem ígérted a trónt? – Fölényes nyugalommal kezelte Oujang haragját: akár az észszerű férfi, aki lealacsonyodik, hogy a hisztériáshoz szóljon. – Hajlandó lennél nekem adni a trónt. Most azonban már világossá vált számomra, hogy nem teheted. Nézd ezt a sereget! A vezetésed alatt a széthullás szélére sodródott. Jeszün-Temür kedvéért kilenc napot is lelőttél volna az égről, de le se szartad azokat, akikért tényleg feleltél. Minél tovább figyellek, ez annál nyilvánvalóbb. Ha meg akarom szerezni a trónt, akkor azt csak nélküled kaphatom meg. Úgyhogy, tábornok, add át nekem a sereget, és elengedlek.

Oujang megmarkolta a cella rácsait. A tény, hogy Sao ettől nem rezzent össze, fehéren izzó haraggal töltötte el.

– Úgy, ahogy elengedted Jen és Paj parancsnokot? – Mindig reszelősen zengett a hangja, mert férfiasan elmélyítette, de a nyakára szoruló kötél miatt ez abszurd mértékűvé erősödött. – Basszanak meg téged és az őseidet, tizennyolc generációra visszamenőleg! Azt hiszed, hogy elveheted tőlem a bosszúmat?

– Azért öltem meg Jent és Pajt, mert meg kellett tennem, nem azért, mert örömet okozott – közölte ridegen Sao. – Épp ahogy a bosszúdat sem rosszindulatból veszem el. Ugyanakkor gondolj bele: habár nem a te kezed által, de a nagykán így is, úgy is meg fog halni. Úgyhogy próbáld a helyzetet a maga valójában látni. Megadom számodra a lehetőséget, hogy elengedd az egészet. Hogy távozz. És élj.

Sao mindig eleget tudott Oujangról ahhoz, hogy bántsa, annyit azonban nem, hogy értse is. Ha nem ő öli meg a nagykánt, ha elengedi a bosszúját, mielőtt az beteljesülne, akkor minden, amit feláldozott érte… minden, amit tett…

A parancsnok arcára volt írva a megvetése, amikor folytatta.

– Ha nem adod át nekem a sereget, akkor a sajnálatos halálod után kell átvennem a vezetését. Természetesen mély fájdalommal. Ami két választási lehetőség elé állít téged. – A lábujjával áttolta az ajtó alatti résen a tálcát. – Ez a gyors megoldás. Próbálj nem félrenyelni és megfulladni a saját nyelvedtől, mint szegény Paj parancsnok. Jobb, ha nem teljesen egyértelmű, hogy én öltelek meg. Az ilyesmi általában nem segít, hogy mások bízzanak az ember vezetői készségeiben. – Az eunuch csuklójára siklott a pillantása, és utálatos sokatmondással elhúzta a száját. – Eszembe jutott, hogy adok neked egy kést, amivel felvághatod az ereidet, mivel úgy tűnik, azt nagyon élvezed. De rossz ötletnek tűnt pengét adni a kezedbe.

Oujang abban a pillanatban úgy érezte, senkit sem gyűlölt még annyira, mint őt. Felkapta a tálcát, és a rácsnak hajította. Csak amikor a fatálak forgása megállt, akkor jött rá, hogy Sao már korábban távolabb húzódott tőle.

– Szóval a lassú megoldás lesz. Nem bánom, ha várnom kell. Biztosan nyomorúságos pár nap következik. Viszont te világéletedben élvezted a nyomorúságot, nem igaz? – Sao még egy pillanatig fürkészte őt. – Mondok majd érted egy imát, amikor vége az egésznek. Nem hiszem, hogy sok eunuchot megtisztelt volna ilyesmivel egy császár.

Megfordult, hogy távozzon.

– Legyen boldogabb a következő életed, tábornok!

– Mi járatban erre? – szegezte nekik a kérdést az egyik kapuőr han’erül, amikor Csu és Ma a felmálházott tevekaraván élén a városfal közelébe értek.

Odafent Pienliang csillagászati tornya és a Vaspagoda ikertornyai döftek a bronzszínű déli ég felé. A fal sápadt tömbjei csillogtak a kiontott hőség rétege mögött. Nyilvánvaló volt, hogy Oujang serege még nem indult el. A város körül tíz líre mindenhol a mongol seregeket kísérő nyájak látszottak. A lovak, juhok, kecskék és ökrök egyenletes magasságúra legelték le a rózsaszín és lila hegyű füvet, az aranyló folyó pedig a távoli nádason túl, alacsonyan csillogott.

Csu lenyűgözve figyelte, ahogy a kapuőr kissé jobban kihúzta magát, amikor Ma letekerte sivatagi nomádokra jellemző kendőjét az arca elől. Ma a szömu asszonyok hétköznapi, széles vonásaival rendelkezett, ám tekintetében olyan fényesség csillant – nosztalgikus, mindentudó szomorúság, bár az arca túl fiatalnak tűnt ehhez –, amelytől elfacsarodott mások szíve, és amit tévedésből szépségnek hittek.

A lány ujgurul előadta a történetüket, amit Csu fordított han’erre: ők selyemkereskedők Tatuból, és Pienliangban szoktak megállni egy kereskedelmi körúton, amely északról a déli selyem-előállító régiókba viszi őket – Csang asszony Pingcsiangjába és Csu Jüancsang Jingtienjébe –, majd át a sivatagon a nyugati kánságokba.

Feltéve, hogy be tudnak jutni a városba, a terv többi része olyan egyszerűnek tűnt, hogy Csu még csak nem is hazudott, amikor azt állította, hogy szórakoztató lesz. Csupán annyit kellett tenniük, hogy mielőtt másnap távoznak, szétszórnak pár ártalmatlannak kinéző selyemgöngyöleget a városban. Habár azok külsőre közönséges szövetnek tűntek, a végek belső rétegeit átitatták folyékony robbanóanyaggal, amit Csu mérnöke, Csiao Jü talált fel. Amikor a folyadék megfelelő mértékben kiszárad – arra egy-két nap múltán számítottak –, a szövet saját magától füstölni, majd égni kezd.

A fallal körülvett városokon nehezen lehetett rést ütni. A szerzetes nem rendelkezett ostromgépekkel, továbbá hat hónappal sem, hogy éheztetéssel megadásra kényszerítse Oujangot. Azonban, gondolta elégedetten, ha a városban nagyon gyorsan igazán siralmas helyzet alakulna ki, akkor nem is kellene olyan sokat várnia.

A kapuőr visszatért a felmálházott tevéik vizsgálgatásából.

– A tábornok megengedi, hogy a törvényes keretek között működő kereskedők egyetlen éjszakát itt töltsenek. Elkísérik majd magukat egy kijelölt vendégfogadóba, ahonnan ez idő alatt nem jöhetnek ki. Ha holnap délben még nem indultak útnak, büntetést kapnak.

A kísérőjük nyomában haladva Csu megpillantott pár, a falakon lógó, cserzett alakot. Biztosan nem lehetett mind megkésett kereskedő. Persze, gondolta fintorogva, mert belenyilallt a keze csonkjába, büntetés kérdésében Oujang sosem mutatott túl nagy humorérzéket.

A tevék hasán csilingeltek a harangok, ahogy Csu szömu emberei Pienliang puha, poros útjain vezették őket. A fenséges Szung-dinasztia bukása után a hajdani főváros minden pompája az enyészeté lett. Megfakult házak álltak a földek között, amelyek egykor a város élettel teli szívét alkották. A lepényfák apró, sárga levelek záporát hullajtották a templomok romjaira, és a pompás kúriák hasadozott falú udvarait megtöltötték a düledező piaci bódék. És az ember akárhová nézett, katonák jártak mindenfelé.

Oujang serege Pienliang minden elérhető zugát belakta, akár a kidőlt fából előtörő gombák. Csút ez az egész Anfengre emlékeztette volna, a vörösturbánosok egykori fővárosára, ha nincsenek a lovak. A szerzetes korábban már szembenézett Oujang lovasságával, ám mostanáig nem fogta fel egészen, mennyi állat kellett a sereg fenntartásához. Úgy gondolta, minden emberre vagy öt ló juthatott. A mongol hátasokat egyenként a magasban kifeszített kötelekhez pányvázták; bundájuk egyszínű volt, tarka vagy foltos, mint a macskáké. Az előttük a homokban szétszórt szénát ették, és felemelték a farkukat, hogy nagy halomnyi trágyát hagyjanak maguk mögött. Jelenlétük olyan tömény állati bűzzel töltötte meg a várost, hogy attól Csu könnyezni kezdett. Oujang talán eltávolította a mongolokat a seregéből, az azonban továbbra is mongol sereg maradt.

– Megállni! – Odalovagolt hozzájuk egy katona, és elállta az útjukat, amitől Csu, Ma és a tevekaraván hátulról majdnem nekiment a vezetőjüknek. A katona lenézett Mára, és metsző hangon így folytatta: – A tábornok üdvözli a Tatuból érkező selyemkereskedőket! Amikor tudomást szerzett a jelenlétükről a városában, kíváncsi lett, vajon megismerkedhetne-e ezekkel a nagyra becsült utazókkal. Megtiszteltetésnek venné, ha vendégül láthatná önöket a pienliangi tartózkodása alatt.

Ma, aki megfeledkezett róla, hogy nem lenne szabad értenie a han’er nyelvet, riadtan a férjére pillantott. Csu elméje lázasan dolgozott, míg tolmácsolta a hallottakat. Oujang vendégszeretetet mutatott feléjük, kíváncsiságból? Ha bárki másról lett volna szó, a szerzetes gyanította volna, hogy értesüléseket akar Taturól vagy az észak felé vezető úton tapasztalható helyzetről. Azonban ismerte Oujangot – legalábbis úgy gondolta, hogy ismeri. Elképzelései szerint túlságosan is lefoglalták volna a saját ügyei, hogy észrevegye pienliangi érkezésüket, különösen, hogy még beszélni is akarjon velük.

Különös. Sőt, problémát jelentett. Ha az eunuch orra előtt töltenék az estét, sokkal kockázatosabb lenne kiosonni a városba szétszórni a vég selymeket. És bár Oujang nem ismerte Mát, és valószínűleg nem ismerné fel Csu szömu embereinek egyikét sem, a társaságukban akadt egy arc, amit sosem fog elfelejteni.

A szerzetes összenézett a hitvesével, és némán a főteve málhája felé intett. Ma feszültsége csak nagyon kicsit hallatszott ki a hangjából, ahogy így szólt:

– Miért alacsonyodik le a tábornok az ilyen méltatlan kereskedők társaságáért? Kérem, vigye inkább ezt a szerény ajándékot megbecsülésünk jeleként!

Miután rövid ideig fél kézzel ügyetlenkedett a nyeregtáska szíjának kapcsával, Csu elővette az egyik gazdagon hímzett vég selymet, amit hétköznapi kereskedésre használtak. Tudta, hogy nem sok esélyük van a sikerre. A megvesztegetés egy fegyelmezett seregben halálbüntetést vont maga után. Csúnak eszébe jutott, Oujang emberei hogyan vetették bele magukat újra és újra a rajtaütéseikbe a csiningi völgyben. Engedelmeskedtek a tábornokuknak, még ha nem is szeretetből, hanem félelemből. És amikor Ma odanyújtotta az ajándékot, a katona pillantása bizony kapzsin elidőzött rajta, ám végül csak annyit mondott:

– A tábornok örömmel fogadja majd személyesen a nagylelkű ajándékukat.

Túl gyanús lenne, ha tovább ellenkeznének. Csu látta, hogy a hitvesét szorongással tölti el, amiért eltértek a tervtől. És noha ő pontosan tudta, Oujang milyen veszélyes is lehet – mi sem bizonyította jobban, mint a levágott keze, és a hegek, amelyek azután maradtak, hogy leszúrta a kardjával –, a tudat, hogy újra láthatja őt, hamarabb, mint hitte, megpendített benne valamit, amit nem tudott megkülönböztetni az izgatottságtól. Nem számított erre a fordulatra, de rendben lesz. Amíg sikerül elkerülnie, hogy Oujang lássa őt magát – hiszen az szükségtelenül bonyolítaná a helyzetet –, ki fogják bírni a találkozót, utána pedig Csu nekifoghat, hogy eljuttassa a selyemgöngyölegeket a rendeltetési helyükre.

Sejtelme sem volt, mi lesz a megoldás, de azt biztosra vette, hogy létezett megoldás. Mindig létezett.

Nem várta meg, hogy Ma szóra nyissa a száját, hanem könnyeden azt felelte:

– Ezek a méltatlan kereskedők hálásan elfogadják a nagyra becsült tábornok meghívását. Kérem, mutassa az utat!

Mire elérték az úti céljukat, Csúnak sikerült helyet cserélnie a tevekaraván végében haladó férfival. Az arcukat takaró kendőknek köszönhetően a kísérőjük remélhetőleg nem fogja észrevenni, hogy Ma eredeti tolmácsát lefokozták.

Csúnak bűntudatosan eszébe jutott, hogy megígérte, a felesége mellett lesz egész pienliangi tartózkodásuk során. A változtatás azonban elkerülhetetlen volt, ráadásul Ma egyedül is tökéletesen végig tudta csinálni Oujanggal a vacsorát. Ami azt illeti, Ma Tatuban élt, úgyhogy ha a tábornok erről akar kérdezősködni, akkor elegendő, ha igaz válaszokat ad neki. Elég gyorsan forgott az agya ahhoz, hogy Csu biztosra vegye, minden mással kapcsolatban pedig képes lesz szemrebbenés nélkül hazudni. És mivel Oujang sem hazudtolhatta meg önmagát, a szerzetes el sem tudta képzelni, hogy annál több időt töltsön a vendégei társaságában, mint amennyi az áhított értesülések kiderítéséhez szükségeltetett. Valószínűleg kényelmetlen vacsora lesz, de legalább nem tart majd sokáig.

Oujang főhadiszállása egy kiterjedt épületegyüttesben kapott helyet, amely magas, lándzsaszerű díszkörtefák gyűrűjében állt – azoknak zörgő felső levelei a vörös és lila árnyalataiban pompáztak, míg alsóbb társaik még őrizték a nyár zöldjét. A méretéből ítélve Csu úgy gondolta, ez lehetett a jüan tábornok rezidenciája. Várakozás közben az izgatottsága elvegyült a reszketéssel, amit a csíje központjában tapasztalt. Közte és Oujang között mindig különös kapcsolat mutatkozott, amikor közelebb kerültek egymáshoz – ez ahhoz a fajta természetes rezonanciához hasonlított, amely két hasonló anyag között állt fenn. Két ember közt, akik sem ennek, sem annak nem feleltek meg. A szerzetes úgy érezte, várja az eunuch érkezését – nemcsak a szemét és a fülét tartotta nyitva, hanem azt a fajta belső aspektust is, amely mindig a világot fürkészte, abban a reményben, hogy rálel valami hozzá hasonlóra.

A kaputól ekkor páncélos alak indult meg feléjük. És mielőtt még Csu megláthatta volna, hogy nem stimmel valami, megérezte. Megpendített egy húrt, és arra a válasz nem a hasonlóság rezgésével érkezett, hanem egy üres terem élettelen levegőjével. Az illető magassága, a válla szélessége, még távolról is jól látszó, férfias vonásai nem Oujangé voltak, akinek a tartása elleplezte alacsony és törékeny alkatát, és akinek női arca vesztett a nőiességéből, és besorolhatatlanná vált, minél tovább nézte valaki. Ez a katona tábornok volt ugyan, ám egyben férfi is. És idegen.

Hirtelen minden értelmet nyert. Oujang, aki sosem foglalkozott volna egy kereskedőkaravánnal, nem is foglalkozott velük. Ugyanakkor, ha eredetileg tényleg Oujang vezette ezt a sereget, amit a honani hercegtől szerzett, most akkor mégis hol lehet, és ki ez a másik nanzsen, aki tábornoknak nevezi magát?

Habár valószínűleg Ma is ugyanúgy meglepődött, mint a férje, dicséretes higgadtsággal köszöntötte a jövevényt.

– Miként szólíthatjuk ezt a megbecsült tábornokot? Úgy tudtuk, a Pienliangot elfoglaló haderőt egy eunuch vezeti, ám olybá tűnik, hogy tévedtünk.

Az ismeretlen tábornok felemelte a kezét, hogy megállítsa a tolmácsot. Mongolul azt válaszolta:

– Megértem az ujgurt, de bocsássa meg, hogy olyan nyelven felelek, amelyet jobban ismerek. – Szája lejtésétől olyan titkolózónak tűnt, hogy Csu libabőrös lett a bizalmatlanságtól. – Nem tévedett, ám Oujang tábornokot sajnos ledöntötte a lábáról egy betegség. Arra utasított engem, mint a helyettesét, hogy egyelőre vegyem át a vezetést. A családnevem Sao. – Udvariasan így folytatta: – Mint bizonyára hallották, Oujang tábornok rövidesen északra, Kanbalikba visz minket. Azon tűnődtem, megbecsült vendégeink vajon szolgálhatnak-e hírekkel a város jelenlegi helyzetét illetően.