BETTINA GÖRING

MELISSA MÜLLER

Drága bácsikám

Elátkozott örökségem

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bettina Göring – Melissa Müller:

Der Gute Onkel: Mein verdammtes deutsches Erbe.

Droemer, München, 2024

Copyright © Droemer, 2024

An imprint of Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Hungarian translation © Szabó Zsuzsa, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Borítókép © kpa Publicity Stills / Alamy Stock Photo

Fordította Szabó Zsuzsa

A fordítást szakmailag ellenőrizte Majtényi György

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Ladányi-Turóczi Csilla

Olvasószerkesztő Csémi Judit

Boritóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-409-3

A SOROZAT TOVÁBBI KÖTETEI

Bono: Surrender

Dan Buettner: A hosszú élet titkai

Dan Buettner: A hosszú élet ízei

Robin Lim: Gyermekágy

Robin Lim: Várandósság

Robin Lim: Bölcs születés

Greta Thunberg: Klímakönyv

Dimitris Xygalatas: A rítusok ereje

Nagyanyámnak, Ilse Göringnek, aki kritikus szellemiségéről volt ismert,
mégsem hallgatott rá, amikor kellett volna.

A történelemből szeretnénk megtanulni,
hogy kik is vagyunk, és mit is remélhetünk.
Vajon ez túlzott elvárás?

JAN PHILIPP REEMTSMA

BEVEZETŐ

Ha valaki be akar temetni egy szakadékot,
ahhoz ismernie kell annak mélységét.

KONRAD HEIDEN[1]

Bettina Göring.

Az a bizonyos.

Aki bedőlt a náci ideológiának.

Sterilizáltatta magát, hogy véletlenül se „hozzon létre több Göringet”.

Aki így dönt, az önmaga ellen fordul, öncsonkító. Mert tévedésbe esve elhitte, hogy a „gonoszság génje” valami létező dolog.

Ilyesmit szoktak irkálni rólam. Kinyitják a skatulyát. Beleszuszakolnak. Pecsétet rá. Fekete. Fehér.

Bettina Göring. Ez vagyok én. Skatulyázásban jártas. Jókora adag Göring rejlik bennem. Az apám, Heinz, duplán is Göring volt – mind apai, mind anyai ágon a klánhoz tartozott. Egy Göring mindig legyen büszke a származására. Ő az volt, és nem is lázadozott ellene. Anyja, az én „Ilse nagyanyám” 1920-ban ment hozzá a saját nagybátyjához, édesanyja, Frieda féltestvéréhez, Karl Ernst Göringhez. Attól fogva Karl öccse, Hermann nem csupán Ilse nagybátyja volt, hanem egyben a sógora is. Amikor Karl 1932-ben váratlanul meghalt, és az akkor harmincnégy éves Ilse három kisiskolás korú fiával egyedül maradt, ráadásul egy fillér nélkül, az időközben a Reichstag elnökévé avanzsált „drága jó Hermann bácsi” Berlinbe vitette őket.

Ilsének, aki egy büszke korvettkapitány lánya és a rostocki polgármester unokája volt, remekül sikerült beilleszkednie az 1930-as és korai 1940-es években a berlini elitbe: otthon érezte magát mind a művészek között, mind diplomáciai és politikai körökben, megbecsült háziasszony volt, elszánt segítőtárs, aki olykor komoly közvetítő szerepben lépett fel. Soha nem hagyta, hogy bárki is rosszat mondjon jótevőjéről, Hermannról. A háború után és ahogy idősebb lett, még kevésbé.

Legdühítőbb emlékeim apám anyjáról az 1960-as évek végére nyúlnak vissza. Védte a náci ideológiát, és amit nekem és a bátyámnak a legszörnyűbb volt hallanunk: elbagatellizálta, valójában tagadta a holokausztot. Vajon meg kellett volna kérdeznem, mi vitte rá arra, hogy így gondolkodjon? Tinédzser voltam, nem léteztek számomra tabutémák, és egyetértettem azzal, hogy az igazságot ki kell provokálni. Természetesen szerettem volna jobbá tenni a világot. Egyértelmű volt, hol húzódnak a frontok. Semmi kétségem nem volt afelől, melyik skatulyába tegyem be Ilse nagymamát. Gyerünk, be vele. Pecsét rá. Fekete.

Évtizedeken át pontosan tudtam, hogy Ilse és Hermann Göring okolhatók a családom szerencsétlen sorsáért, hogy apám a Göring klán állította követelmények miatt bukott el, anyám ezek elől menekült alkoholizmusba, én magam pedig alig tizennégy évesen emiatt költöztem el a szülői házból. Koromfekete.

Később – és komoly erőfeszítésembe került, hogy a tényekkel ilyen pontosan szembenézzek – én magam akartam kialakítani a saját képemet Hermann Göringről, arról a nagybácsiról, aki állítólag oly sok jót tett a családommal. Különböző könyvekben azt olvastam róla, milyen gátlástalanul és hidegvérűen bánt ez a lojális, családszerető ember mindenkivel, akit ellenségként tartott számon, és hogy ő volt az, aki szabaddá tette az utat a „zsidókérdés megoldása” előtt. Pszichopatáknál nem ritka, hogy a szentimentalitás és a brutalitás különös párost alkot a személyiségükben.

Hogyan ellensúlyozhatnám ezt a csontig hatoló gonoszságot valaha is? Újra és újra kétségbe ejtett ez a kérdés, életem során pszichésen többször is szó szerint megbetegített. Ugyanakkor újra és újra ösztönzőleg is hatott rám. Eleinte csak egyre távolabb és távolabb sodort a Göring rokonságtól. Vajon csupán menekültem? Nem szeretem ezt a szót. Pedig valószínűleg tényleg menekültem, sokkal inkább magam, mint a származásom elől: először otthonról léptem le, majd a szülővárosomból, Wiesbadenből, végül pedig Németországot is elhagytam. Éltem Dél-Amerikában, majd Indiában, Angliában, az Egyesült Államokban és Délkelet-Ázsiában. Csupán Afrika nem vonzott sohasem. Vajon ez véletlen egybeesés, vagy csak így akartam tartani a távolságot magam és elődeim, illetve gyarmatosító álmaik között?

Hosszú távon természetemnél fogva családszerető emberként csak úgy tudtam távol maradni tőlük, hogy alternatív családokat választottam magamnak. Éltem kommunákban, a hippiszcénában, előbb politikai, később spirituális mozgalmakban kerestem támaszt, és cserébe azt se bántam, hogy olykor tettem néhány kitérőt és tévutakon bolyongtam. Aki nem építhet az őt körülvevő környezetre, annak nyilván még sürgetőbb igénye támad arra, hogy erőpróbákat találjon ki magának.

Már tinédzserként eldöntöttem, hogy nem áll szándékomban gyereket vállalni. Nem akartam se házasságot, se karriert, se vagyont. Semmi olyanra nem vágytam, amit a Göringekre jellemző dolognak tartottam, és ezek a törekvéseim megfeleltek az aktuális korszellemnek is. Az 1970-es évek elején már sok szó esett a túlnépesedésről és a családtervezésről. 1972-ben a Római Klub közzétette A növekedés határai című jelentését. Így aztán már hivatkozhattam arra a kötelességemre, hogy ne terheljem még több emberrel a Földet.

Akkoriban nem kellett feltennem magamnak a kérdést: igaz-e, hogy nem bízom Göring-génjeimben. Csak sok évvel később – amikor sok más komoly elhatározásomat már rég elvetettem, és megtaláltam a helyem az életben, boldog házasságban éltem, a férjemmel házat építettünk, és a hagyományos kínai orvoslás tanulmányozása után elmerültem a gyógyítói hivatásban – szembesültem ezzel a kérdéssel az éppen forgó kamera előtt. Azért sterilizáltattad magad, mert a családod egy Hermann Göringet adott a világnak? Attól félsz, hogy benned is ott lakozik a gonosz?

Nem szeretném áltatni magam, a döntésem, hogy nem akarok gyereket vállalni, természetesen egyfajta jelzés is volt a családom számára. Elutasítás, kinyilatkoztatás, első kísérletem arra, hogy megszabaduljak a tehertől, amelyet a nagyszüleim generációja rótt rám. Tüntetően nem foglalkoztam az örökségemmel, nekem elég volt, hogy tudjam, ki melyik skatulyába tartozik. Azzal, hogy mindent, aminek köze volt a Göringekhez, különösen az anyagi jellegű dolgokat, ilyen kategorikusan elutasítottam, úgy gondoltam, valamelyest hű vagyok önmagamhoz. És kerítsen bár néha a mai napig is hatalmába a bánat amiatt, hogy végül sohasem lettem anya – mert ez úgy sajog, mint egy időjárásra érzékeny sebhely –, tudom, hogy ezt az utat nem spórolhattam volna meg magamnak. Bár már korán érzékeltem társadalmi felelősséget, amelyet származásomból fakadónak véltem, először magamat kellett megmentenem. Ez volt az én dilemmám. Amikor a családomból kiindulva próbáltam megfelelő választ találni Hermann Göringre és társaira, szó szerint elakadt a szavam. Ennek következtében továbbra is távolságtartó maradtam. De nem akartam belemerevedni az elutasításba.

És ahogy az lenni szokott, ha egy szándék lassan megérik, majd a dolog egyre sürgetőbbé válik, végül a helyére került minden. A kezdeményezés tőlem indult. A 2000-es évek közepén hosszú idő után ismét felvettem a kapcsolatot Ausztráliában élő barátnőmmel, Kerryvel, aki történelmet tanított, és többek között támogatta a Béke lángja (World Peace Flame) mozgalmat, amely a konfliktusokban szemben álló felek közötti párbeszédet segíti elő. Meséltem neki arról a tervemről, hogy meg szeretném írni a családom történetét, és azt, hogy ez miként befolyásolta az életemet, egy olyan tervről, amely már húszéves koromban megfogalmazódott bennem, és amely mindig csupán átmenetileg veszített a jelentőségéből. Levelezni kezdtünk, Kerry kezdettől bátorított, és javasolta, hogy ismerkedjem meg barátnőjével, Ruth Richcsel, aki művész és holokauszttúlélők lánya. Ruthtal e-mailekben közeledtünk óvatosan egymáshoz: egyik részről én, mint az elkövetők utóda, aki szégyenérzetének foglya, másik részről ő, mint az áldozatok gyermeke, akinek az élete a szülei szenvedéséről, a bátyja halála miatti fájdalomról és a dühről szól. Végül aztán ott ültünk egymással szemben. Már az első személyes találkozástól kezdve jelen volt a kamera. Ezt is Kerry szervezte így. A Bloodlines (Vérvonalak) című dokumentumfilmben, amelyet Cynthia Connop rendezett, és 2008-ban Izraelben mutattak be, a nagyközönség elé tártuk legbelsőbb félelmeinket, feltéptük sebeinket, majd végül szó szerint a semmiből kellett összerakosgatni önmagunkat. Egyébként Ruth volt az, aki elsőként, ráadásul forgó kamera előtt megkérdezte tőlem, hogy a döntésemet, hogy sterilizáltatom magam, a Hermann Göringgel való rokonságom befolyásolta-e. Spontán, szinte reflexszerű igenlő válaszom a film bemutatója után nagy port kavart a médiában, ami félreértésekhez és előítéletekhez vezetett, mintha valóban túlbecsülném a gének befolyását.

Hogy miért tártuk az intim találkozásunkat a nyilvánosság elé? Számomra ez a film nemcsak az én Bettina Göringként tett coming outom volt, hanem egy kísérlet is arra, hogy a felelősség érzését, amely gyötört, láthatóvá tegyem. Ruth számára is felszabadulást jelentett ugyanez. A filmet az ausztrál és az izraeli tévében is levetítették, illetve néhány európai tévécsatorna is sugározta. Németországban a 2009‑es kasseli dokumentum- és videófilm-fesztiválon mutatták be. Azóta folyamatosan adom az interjúkat, többek között a Hitler gyermekei (Hitler’s Children; németül: Meine Familie, die Nazis und Ich) című film számára, amelyet a német televízióban is lehetett látni. Minél többet beszéltem – rövid, filmes mondatokban – magamról és a családomról, annál inkább éreztem a késztetést, hogy már ne csak saját távolságtartásomat demonstráljam, hanem megértsem, miért lett az első világháború repülős hőséből gátlástalan tömeggyilkos, aki fényűző látszatvilágban élt, miközben mások a parancsára gyilkoltak, ő pedig mosta ártatlan, manikűrözött kezeit; hogy megértsem, ami számomra még bonyolultabb volt: hogy miért lett a nagyanyám, az egykor ragyogó Ilse Göring, aki fiatalasszonyként a későbbi ellenállókkal volt jóban, ennek a látszatvilágnak a foglya, és miért végezte megkeseredett öregasszonyként; hogy megértsem, hogyan egyeztette össze Hermann Göring oldalán betöltött szerepét híres, kiváló ítélőképességével, sokat emlegetett segítőkészségével és főleg a lelkiismeretével; hogy megértsem, min bukott el valójában az apám, akinek két fivére pilótaként Hermann bácsi nyomdokaiba lépett, és igen fiatalon úgynevezett hősi halált halt, miközben ő maga egyáltalán nem felelt meg Hitler német ifjúságideáljának: „fürge, mint az agár, szívós, mint a bőr, kemény, mint a Krupp-acél”; hogy megértsem, hogy miért álltak a mi famíliánkból annyian a nemzetiszocializmus és Hermann Göring mellé, és miért utasították azt el csupán olyan kevesen, mint például Hermann legfiatalabb öccse, Albert.

Hogy közelebb kerüljek a valósághoz, először is le kellett porolnom a saját fiókosszekrényem, kinyitni a skatulyákat, és végre alaposabban megnézni a tartalmukat. A szerencsés véletlen úgy hozta, hogy egy nap feltűnt távoli unokatestvérem, Michael Christian Göring. Anyámnak a Wiesbadener Kurierban megjelent gyászjelentése alapján talált ránk. Évek óta dolgozott azon, hogy frissítse és kiegészítse a családi krónikát, amelyet ősünk, Peter Christian Göring kezdett el készíteni 1911-ben. Michael a századik évfordulón jubileumi kiadást szeretett volna prezentálni a családnak.

– Csak nem egy náci vagy, aki a család becsületét akarja dicsőíteni? – kérdeztem kendőzetlenül, még mielőtt további beszélgetésbe bocsátkoztam volna vele.

– Nem – válaszolta ugyanolyan közvetlenül. Azon nyomban megértettük egymást. Néhány dátummal, fotóval és az azokhoz tartozó anekdotával tudtam szolgálni neki. Ő pedig ezt a szívességet lenyűgözően gazdag forrásanyaggal viszonozta, amely hónapokig lekötött, és sok olyan történetet mesélt a Göring családról, amelyeket korábban még nem hallottam. Szívből hálás vagyok neki ezért és a véget nem érő türelméért, amikor újra és újra különféle összefüggésekről kérdezősködtem.

Szintén Michael volt az, aki pár évvel ezelőtt meghívott a Starnbergi-tavi családi találkozóra.{1}

Évtizedes kihagyás után izgatottan fogadtam a meghívást. Vajon mit vártam? Lehet, hogy öreg nácikkal találkozom majd ott? Lehet, hogy látták a dokumentumfilmünket, a Bloodlinest? Vajon magyarázkodnom kell majd? Én vagyok az egzotikus amerikai nő? Sőt még ennél is több: az áruló? Vagy az előzetes aggodalmaim csupán arra utalnak, hogy túlságosan komolyan veszem magam?

Több mint hetvenen jöttek el, majdnem kizárólag olyanok, akik a háború után születtek. Köztiszteletben álló emberek, akik hűek maradtak elődeik polgári értékrendjéhez: ügyvédek, orvosok, tanárok, építészek. Michael az egész napot megtervezte: diavetítést tartott, ábrákat állított ki, minden vendégről szólt pár szót, valamint prezentálta az időközben elkészült családi krónikát is. Leültette a teremben a szerteágazó Göring klán négy fő ágának leszármazottait és elmondta, hogy az ott levők közül egyedül egy ember van, aki mindenki mással is rokonságban áll: meglepetésemre rám mutatott, majd elmagyarázta, hogyan rendezte újra a nagyanyám, Ilse és a nagybátyja, az én nagyapám, Karl Ernst kézfogója a rokonsági viszonyokat.

A hivatalos rész után elvegyültem a vendégek között, hogy kicsit körbeszimatoljak. Negyvenhét év után örömmel láttam viszont két osztrák lány unokatestvéremet, Hermann nővérének, Olgának az unokáit. Egyik unokatestvéremben még lelki szövetségesre is leltem: őt fiatalemberként annyira megviselte a Göring család tragédiája, hogy nemcsak terápiára járt, hanem még a nevét is meg akarta változtatni.

– Göring? – utasította vissza az anyakönyvvezető. – Ha Hitlernek, Himmlernek vagy Goebbelsnek hívnák, más lenne a helyzet, de hát Göringből sok van!

Minden unokatestvérnek, nagynéninek és -bácsinak, aki az elmúlt évek folyamán támogatott engem és a tervemet, nagyon hálás vagyok, még akkor is, ha néhányan úgy döntöttek, hogy inkább névtelenek maradnak: utódaik védelmében és – miként némi habozás után néhányan konkrétan kijelentették – „mert már úgyis elmondtak mindent Hermann Göringről, és „mert hagyjuk végre a dolgokat nyugodni”. Az ember erőt vesz magán, hogy kérdéseket tegyen fel. A családomban mélyek a sebek, és nem én vagyok az egyetlen, aki küzd a felelősséggel, hogy életben tartsa a nemzetiszocializmus idején elkövetett bűnök emlékét, ugyanakkor olyan példamutató életet éljen, amely kiáll egy felvilágosult, előítélet-mentes és szolidáris együttélés mellett, és néven nevezi a visszaéléseket. Ha nekünk, a háború után született nemzedéknek ilyen nehéz hidakat építeni, mennyivel nehezebb lehet azoknak, akik, gyerekként bár, de átélték azt a korszakot?

Edda és Roswitha távol maradtak a családi találkozóról: Roswitha, az unokahúg – aki Hermann kedvenc nővérének, Paulának Franz Hueber osztrák közjegyzővel való házasságából született egyetlen gyereke –, valamint Edda, Hermann Göring lánya csak szép emlékeket őriz. Mindegy, mennyire zsúfolt volt a naptára, Hermann Göring mindig szakított időt a lányokra, kényeztette őket, és nélkülözhetetlenné tette magát a számukra. A háború végén ők is – az egyikük akkor tizenegy éves volt, Edda pedig még csak hét – nagyon mélyre zuhantak. Nem csoda, hogy a lojalitásuk mindvégig megakadályozta őket abban, hogy kritikus kérdéseket tegyenek fel. Sok mindennel nyilvánvalóan soha nem szembesültek, nemcsak azért, mert hittek a nemzetiszocializmusban, hanem azért is, mert feltétel nélküli gyermeki szeretet fűzte őket Hermann Göringhez.

Eltekintve azon gyermekkori találkozásoktól, amelyek már elhalványultak az emlékeimben, Eddát csupán telefonbeszélgetésekből ismerem. Sok sikert kívánt a projektemhez, de világossá tette, hogy nem akar részt venni benne. Én pedig elfogadtam ezt. Edda Göring, aki állítólag Mussolini kedvenc lányáról kapta a nevét, életében gyakran lett gúnyolódás tárgya. Bárhol is tűnt fel a neve, felháborodást és találgatásokat váltott ki. Én ugyan azt kívántam neki, hogy legyen ereje elgondolkodni önmagán és a sors által rátestált szerepen, és határolódjék el az apjától, de ma már megértem, miért nem sikerült ez neki soha. Kevés bizalmasa volt, nemcsak a nyilvánosságot kerülte, hanem a legtöbb rokonát is. Teljes csendben temették el 2019 elején.

Roswitha, akit még huszonötéves fiatalasszonyként szemeltek ki a keresztanyámnak, éles elmével és jó emlékezettel van megáldva, és igyekezett azokra a kérdésekre is válaszolni, amelyek valójában dühítették, mivel csak azt bizonyították, hogy bizonyos dolgokat nem érthet meg az, aki nem volt ott. Rajta keresztül nyertem betekintést nagymamám és a nagynéném berlini életébe, csak ő tudta megrajzolni az apám fiatalkori portréját, és még sok minden mást is.

Minél többet tudtam meg, annál jobban szerettem volna pontosabb képet festeni a korszakról és szereplőiről. Az igazság kínzó. Az akkori motivációkat és életkörülményeket nyomon követni, még ha az igazságtalanság, melyet a klánfőnök elkövetett és a családja elfogadott, sőt támogatott, oly súlyos is, veszélyes kötéltánc a szakadék fölött. Ítélkezni mindig könnyű.

Csakhogy én szerettem volna magam mögött hagyni gyerekkorom csábító, merthogy igen praktikus skatulyáit, amelyekből csak fehér vagy fekete létezett. Ha ez sikerült, akkor mégiscsak megérte a kockázatot, hogy ezzel a családi történettel és legszemélyesebb tapasztalataimmal a nagyközönség elé álltam – és nem csupán számomra érte meg.

I. RÉSZ

Boldog gyerekkor nélkül
az ember boldogabb életet él.

YASMINA REZA[1]

Kikúr veled papád, mamád.
Nem szándékosan, meglehet.
Rád testálnak minden hibát,
És még saját is jut neked.

PHILIP LARKIN: Legyen ez a vers
(Imreh András fordítása)[2]

1943

Nyárelő óta Berlin hivatalosan „zsidómentes”.

„Poroszország miniszterelnökeként Göring semmit nem tett a berlini tömeges deportálások megakadályozása érdekében. Ez idő tájt azonban Göring már annyira züllött és kicsapongó életet élt, hogy alig avatkozott bele bármibe is aktívan, azonban semmi sem bizonyítja, hogy valaha is alapvetően fellépett volna a „végső megoldás” ellen, Nürnbergben azonban csupán azzal az egy, ostoba kifogással volt képes élni, hogy ezekről nem tudott semmit.”[3]

1977

Egy harmincágyas szobában fekszem. Mindenütt vaságyak, az ablakokon rács. Vizelet és fertőtlenítőszer szaga terjeng. Fölöttem, a mennyezeten kitartóan kattog a ventilátor. Szüntelenül azon kapom magam, hogy számolom, ahogy a propellerek forognak, de a kattogó zúgásban állandóan elvétem a számolást.

Fogoly vagyok. Mindannyian foglyok vagyunk. Egy évvel korábban moziban láttam a Száll a kakukk fészkére című filmet, és igen, én is pont úgy éreztem magam, mint McMurphy: rettenthetetlennek, olyannak, aki ritkán tanácstalan, aki feszegeti a határait, és néha túllő a célon, függetlennek, és biztosan nem őrültnek vagy ne adj’ isten!, betegnek. Most azonban félek. Éjszakánként folyton a film képkockáit látom magam előtt, ébren fekszem és hasogat a fejem.

Néhány nőt kezénél és lábánál fogva az ágyhoz szíjaztak: ők üres tekintettel merednek maguk elé. Rólam végre levették a szíjakat. A nők közül mindig rájön valamelyikre a krízis: ilyenkor ordítanak vagy zokognak még annak ellenére is, hogy nagy mennyiségben adagolják belénk a nyugtatókat. A páciensek közül a legtöbb indián származású bennszülött. Az egyik nő, három ággyal arrébb, ugyanolyan gringó nő, mint én, de legalább kétszer annyi idős. Amerikaiként mutatkozik be, az oklahomai Okmulgeeből jött. Ezt megjegyzem, mivel ugyanarról a településről származik, mint William Sampson Jr., aki a filmben Jack Nicholson szálfatermetű, vélhetően süketnéma szövetségesét, Bromden főnököt alakítja. Legalábbis a nő ezt állította. Ezenkívül zavaros történeteket dadog valami pasijáról, egy késről és drogokról.

San José, Costa Rica, 1977. április utolsó előtti napja.

– Halló, Bettina! – riadok fel szendergésemből. Egy legfeljebb harmincéves, jól fésült férfi hajol fölém. Nagyon hivatalosan néz ki szürke nyári öltönyében, fehér ingében és nyakkendőjében. Sikerül mosolyt csalnia az arcomra. Már többször is járt itt, és minden alkalommal hozott nekem valamit: újságot vagy csokoládét. Örülök, hogy látom. Ő az egyetlen kapcsolatom a külvilággal, és az egyetlen reménységem is. A német követség küldte.

– Hogy érzi magát ma? – kérdezi.

Hogy is lennék két elektrosokk után? Mondjam el neki az igazat? Szarul! Vagy attól csak még rosszabbra fordulna minden? Fáj a hátam, a testem merő görcs, a fejem mint valami idegen test, mintha valaki megrázott volna egy fekete festékbe mártott ecsetet az agyam fölött, és az mindenütt foltokat hagyott volna rajta. Nem válaszolok, de a férfi képes olvasni a tekintetemből.

– Bizonyos dolgokra jobb, ha fátylat borítunk – mondja barátságosan, ám oly távolságtartón és nyomatékosan, hogy akár fölényeskedőnek is tűnhetne. Nekem aztán mindegy.

– Ki szeretne jutni innen, vagy megint áramot akar? – Majd: – Nincs már mitől tartania. Foglaltam magának repülőjegyet. Három nap múlva indul. A bátyja Frankfurtban fogja várni.

Május elsején a diplomata, akinek a nevét sosem tudtam meg, tényleg kihozott engem ebből a „kakukkfészekből”, kikísért egy diplomata rendszámú Mercedesszel a repülőtérre, és feltett egy közvetlenül Frankfurtba tartó Lufthansa gépre. Így érezheti magát egy túsz, miután szabadult, gondoltam, miközben a gép a magasba emelkedett, és nagy kört írt le San José fölött, még mielőtt behatolt a felhőrétegbe. A rémálmom azonban velem tartott. Hogyan juttathattam magam ebbe a helyzetbe? Hogyan éghettem ki húszéves koromra?

– Tedd le az érettségit, és akkor kapsz tőlem egy repülőjegyet, hogy elutazhass, ahová csak akarsz – dobta be a csalit az anyám, amikor ismét bukásra álltam. A bátyám először csak kimaradt az iskolából, majd a szakmunkásképzőt is otthagyta, mert már három hónapnyi autószerelői tanulmányok után úgy gondolta, kész mester és bármilyen járművet képes mesterien megjavítani.

Amikor alig tizennégy évesen elköltöztem otthonról, az iskolát legjobb esetben is csak elviseltem, de még azt is csak néha. Később viszont már nem volt szükségem arra, hogy bármivel is kecsegtessenek. Figyeltem az órákon, még jelentkeztem is, és nem érdekel, ha most olybá tűnik, mintha szeretném megszépíteni a múltat: a vége felé még élveztem is az iskolát. Az iskola vezetősége osztályfőnökünket, a liberális ember hírében álló Ratgeber urat bízta meg azzal, hogy az osztályunkat, amely az évek során kivívta a problémás hírnevet, felkészítse az érettségire. A tanár úr a szövetségesünk lett. Én mint az osztály szóvivője és az iskolatanács tagja közvetlen kapcsolatban álltam vele. Lenoir asszony, a némettanárnőnk órákon tegezett minket, és elmagyarázta, miért ne skatulyázzuk be Bertolt Brechtet semmilyen ideológiához tartozó íróként. Brecht szerint a világról szőtt elképzeléseink többnyire túl szűkösek ahhoz, hogy az egész világ elférjen bennük, és erkölcsi meggyőződések mindenekelőtt azért léteznek, hogy átgondoljuk és a valósághoz igazítsuk őket. Krause, a művészettörténet-tanárunk – Ó, kapitány, kapitányom!{2} – saját otthonában tartotta az órákat, és megtanított arra, hogy Goyára a modern festészet úttörőjeként tekintsünk, bikaviadal-sorozatát pedig vessük össze Picasso hasonló munkáival.

1976 tavaszán, néhány héttel az érettségi előtt Götz, a bátyám egyik barátja egyszer csak spontán felajánlotta, hogy nála lakhatok, egyfajta „klauzúrában”. A szülei ráhagytak egy lakást közvetlenül a wiesbadeni gyógyüdülő parkjánál. Világosabb és mindenekelőtt csendesebb volt, mint addigi társbérletbeli szobám, amelynek jó magasan lévő stukkós mennyezetét épp akkor festettem át sötétvörösre és sárgára. Átköltöztem hát, elvonultam új kuckómba, élveztem a fényűzést, és tanultam.

Új tapasztalat volt a számomra, hogy képes voltam órákig egy helyben ülni a fenekemen. Az érettségin négyeseket, sőt ötösöket kaptam, de a korábbi évek rossz osztályzatai lerontották az átlagomat. Ötévesen meg voltam győződve róla, hogy egyszer orvos leszek, most azonban az egyetemi felvételi rendszer, ami ellen hangosan az utcára vonultunk, kizárt a németországi orvosi képzésből. Ezen még Helmut Schmidt kancellár kijelentései sem változtattak, aki azt ígérte a választóknak, hogy az „értelmetlen” felvételikorlátozásokat a „lehető leghamarabb megszüntetik”, merthogy az „egyetemeknek nyitottaknak kell lenniük”.[4] Az úgynevezett numerus clausus azonban ellenállónak bizonyult – a mai napig létezik.

Csupán három osztálytársam kezdte meg ősszel felsőfokú tanulmányait. Én nem zúgolódtam. Apám mint az örök diák lebegett a szemem előtt, így épp helyénvalónak tűnt, hogy más célt tűzzek magam elé. A hely, ahová vágytam, Közép-Amerika volt. A hondurasi María, aki eredetileg cserediákként egy évre érkezett Wiesbadenbe, de itt maradt továbbtanulni, biztosított róla, hogy a szülei bármikor szívesen fogadnak. A másik lehetséges kiindulási pontom Ilse nagymama unokahúgánál, Venezuelában volt. Ezért aztán már egy ideje elkezdtem a spanyoltanulást.

Pár héttel érettségi előtt az egyik lány az iskolából, aki még csak nem is tartozott a közvetlen baráti körömbe, egy jelentéktelen udvari beszélgetésből véletlenül értesült utazási terveimről. Csupán látásból ismertem őt. Megvárt az iskola udvarán. Azt mondta, ő Mexikóba készül. A maják, az inkák és az aztékok nyomában akar járni. Feltétlenül meg szeretné nézni a Nap-piramist. Nem mehetnénk-e együtt? Olyan félénknek tűnt, mint akiből minden szót harapófogóval kell kihúzni. Ez intő jel lehetett volna a számomra. Miért is ne, vágtam rá olyan gyorsan, mintha kötelességemnek éreztem volna, hogy eloszlassam az esetleges visszautasítás miatti aggodalmait. Utam első állomása lehet akár Mexikó is. Miért ne? Gyakran hatott ez rám ösztönzően az életemben. Mégis mi baj történhetne?

Utazásra kapott pénzemet kiegészítendő gépírói munkát vállaltam. Mióta röplapokat gépeltem egy diákcsoport számára, ahol mindig akadt sürgős elintéznivaló, biztonságban éreztem magam az írógép mellett. Kezdeti örömöm pár hétre átsegített a munka monotonitásán. Ezzel párhuzamosan beiratkoztam a frankfurti Goethe Egyetem antropológia szakára. Apám tudta, hogy ide nem kell felvételizni. A tanulmányi ösztöndíjról szóló törvény alapján beadott kérvényemet elfogadták az első szemeszterre. Ezt a pénzt anyám később visszafizette.

Az út elméletben csak három hónapig tartott volna. Egyedül a bátyámnak árultam el, hogy a retúrjegyemet már töröltettem. Azt terveztük, hogy kapcsolatban maradunk. Minden eshetőségre hozzáférést adtam neki a bankszámlámhoz.

Az első hetek észrevétlenül suhantak el a sokféle élmény kavalkádjában. Mexikóvárost már akkor nyolc és fél millió ember népesítette be. A látogatóknak időre volt szükségük, hogy hozzászokjanak a 2400 méteres tengerszint feletti magassághoz. Az év több mint felében sűrű, fülledt levegő gomolygott a fennsíkon, amelyre a város épült. A környező hegyek kevés levegőmozgást tettek lehetővé, a szmog a mindennapokhoz tartozott.

Vonzott minket a Tlatelolco városrészben található tér, a Plaza de las Tres Culturas: ezen a helyen arattak véres ütközetben a spanyol konkvisztádorok végső győzelmet az aztékok felett, és négyszáz évvel később, pontosan tíz nappal az első latin-amerikai olimpia megkezdése előtt, 1968. október elején a rendőrség és a katonaság pont itt mészárolt le több száz tüntető diákot.

Bandukoltunk a végeláthatatlan, burkolat nélküli utakon, melyek porosak voltak, mint a mi földútjaink a nyárközépi szárazság idején. Jobb és bal oldalt hatalmas, egymásba érő nyomornegyedek húzódtak. Áram és vezetékes víz nélküli tákolmányokban élt több százezer ember: az egyik legjobb építőanyaguk a hullámpala volt. Felfoghatatlan számomra, hogyan képesek ezek a fatákolmányok egyben maradni, amikor jön az ítéletidő. Ilyen szegénységet még sohasem láttam.

Útitársam aprólékos ütemtervet dolgozott ki, melyet kezdetben engedelmesen el is fogadtam. Az azték romok elképesztő benyomást tettek rám, ugyanakkor szorongást is keltettek bennem, de a turisták tömegeivel együtt átélt végeláthatatlan sorbanállás hamar a kedvemet szegte. Nem akartam a kormányt gazdagítani azzal, hogy mindenütt belépődíjat fizetek, inkább az emberekre voltam kíváncsi. Számomra elsősorban belőlük áll egy ország, és csak másodsorban városokból, tájakból és emlékművekből.

A mexikói és közép-amerikai stoppolás veszélyeire már akkor nyomatékosan felhívták a figyelmünket. Az út elején még komolyan vettem a figyelmeztetést. A tenger és a Mexikói-öböl déli oldalán a tengerpart mentén, Cancún és Isla Mujeres felé egy kisbusszal utaztunk, amelynek színes lakkozása alatt kiselejtezett amerikai iskolabusz rejtőzött, és amely úgy fújtatott, mintha a következő öt kilométert már nem bírná ki. A busz rozsdaette padozatán át beszállt a por a túlzsúfolt utastérbe. Mivel a jármű minden faluban megállt, és az emberek mindenütt hatalmas csomagokkal, köztük élő állatokkal, például kutyákkal, tyúkokkal vagy egy-egy felháborodottan mekegő kecskével szálltak fel és le, a következő megállónkig, Veracruzig hátralévő négyszáz kilométert egy teljes nap alatt tettük meg.

Veracruz színeibe azon nyomban beleszerettem. Az ég a déli verőfényben is sötétkék volt, hotelünk falán a jellegzetes talavera csempék életvidáman ragyogtak, mintha azt üzennék: „itt minden olyan szép, színes”. Minden standnál megálltam, ahol hagyományos yucatán blúzokat árultak, mert az ezeket díszítő hímzések jobban tetszettek, mint amiket Ilse nagyi román népviseletén láttam.

A „fehér város”, Mérida közelében látogatók ezreivel együtt mi is szorgalmasan fotózgattuk Chichén Itzát, a maja települést, amelyet időközben a modern világ hét csodája közé választottak. Én azonban több időt töltöttem a méridai fafaragók és függőágykészítők társaságában, akik az ország legjobbjainak számítanak, mert a függőágyaik különösen vékony fonalkötegei minden irányban nyúlnak, akár egy halászháló. Ezt a technikát még a majáktól örökölték. Vettünk is két színpompás függőágyat.

Képes vagyok rá, hogy órákig bámuljam a kézműveseket, milyen ügyességgel és intenzitással végzik a munkájukat. Egy varrónő lányaként, aki a fél gyerekkorát a szabászasztal alatt töltötte, és úgy simogatta az anyagokat, ahogy más gyerek a plüssmackóját, tudni szerettem volna, hogyan készítik szöveteiket a helyiek. Az utazás egy pontján elhatároztam, hogy megtanulok szőni. De első lépésként még meg kellett szabadulnom a barátnőmtől.

Öt közösen töltött hét után egyre inkább felszínre törtek a köztünk lévő különbségek. Ő ragaszkodott ahhoz, hogy minden egyes napot előre megtervezzünk, én pedig azt szerettem volna, ha a dolgok csak úgy megtörténnek. Ő mindenben közösködni akart, én viszont nem bántam volna, ha olykor-olykor egyedül bóklászhatok az utcákon.

Barátnőm kibontva viselte aranyszőke haját. Ha kétes figurák szólítottak le minket az utcán, ő simán megállt nekik. Én azonban elsajátítottam néhány félreérthetetlenül durva kifejezést spanyolul, hogy távol tartsam őket. Előfordult néhányszor, hogy szorult helyzetbe kerültünk. Az egyedül utazó gringó lányok San Diegótól délre szabad prédának számítottak.

Továbbmentünk Cancúnba: azt hittük, ott egyfajta karibi paradicsom vár ránk, ember nem járta dzsungellel, mangroveerdőkkel és homokdűnékkel, meg érintetlen strandokkal. Ehelyett vadonatúj hotelerődítmények és építkezések betontengerével találtuk magunkat szemben. 1976-ban az olyan magazinok, mint a Vogue, kikiáltották Cancúnt az „új menő helyek egyikének”.[5] Csalódottan menekültünk el Isla Mujeresre, ahol aztán tényleg rátaláltunk az édenkertre, valamint új barátokra tettünk szert a világ minden tájáról. Az emberek angolul kommunikáltak, most bosszulta meg magát, hogy az iskolában ebből a tantárgyból mindig csak puskázással evickéltem át egyik évből a másikba. Ártalmatlan viszonyba kezdtem a Le Monde egyik újságírójával. Angol szavakat tanított nekem, és azok alapján, amiket meséltem neki, ő is biztatott, hogy hagyjam ott az útitársamat. Amikor aztán a barátnőm beteg lett, plusz felerősödött benne a barátja utáni vágyakozás, nem minden lelkiismeret-furdalás nélkül, de rábeszéltem a hazautazásra. Én pedig továbbmentem Guatemalába.

Ekkorra a legtöbb közép- és dél-amerikai ország elszegényedett és elnyomott népessége többnyire már maga mögött tudta a – fegyveres vagy fegyvertelen – felkelés éveit. El pueblo unido jamás será vencindo! – Az egységes népet legyőzni nem lehet! A baloldali erők előretörésének azonban semmi esélye sem volt az USA ellen, amely a kontinensen érvényesíteni akarta gazdasági érdekeit, és mindenáron meg akarta akadályozni, hogy Guatemalából második Kuba legyen. A nemzeti és katonai elitek biztosak lehettek az amerikai segítségben, amikor felléptek az ellenzéki mozgalmak ellen, vagy – mint Chile esetében – egyenest egy demokratikusan megválasztott kormányt döntöttek meg. Az USA hidegháborús világnézetével és „nemzetbiztonsági doktrínájával” igazolta, miért tette lehetővé, hogy autoriter rezsimek kerüljenek hatalomra, és miért tűrte, hogy ezeknek a rezsimeknek diktátorai és azok pribékjei megsértsék az emberi jogokat: ezek ugyanis többek között biztosították az USA számára a gigantikus monokultúra-ültetvények olcsó üzemeltetését, miközben szövetségesei többnyire egy követ fújtak Közép-Amerika korrupt banánköztársaságaival. Emberek tízezreit gyilkolták meg, százezrek menekültek száműzetésbe.

Guatemalában már tizenhat éve folyt a polgárháború: a mindennapok részévé vált. Leginkább a bennszülött népesség szenvedett. „Ne feledd, itt az emberek gringó nőnek fognak nézni” – figyelmeztettek indulás előtt. „Feltétlenül közöld velük, hogy Németországból jöttél, és nem az USA-ból.” Clinton elnök csak 1999-ben ismerte el Guatemala népének, hogy az USA helytelenül cselekedett, amikor támogatta a „katonaságot és a különféle titkosszolgálatokat”, amelyek felelősek voltak az emberi jogok megsértéséért és az „erőszakos és széles körű elnyomásért”.[6]

A függőágyammal, egy vékony takaróval, egy pár váltócipővel és egy spártai adag váltóruhával együtt a csomagom összesen hét kilót nyomott. Amikor megérkeztem Guatemalába, mindenki Tikalról beszélt. A Pennsylvániai Egyetem Penn Múzeumának figyelemre méltó expedíciós projektje után az 1960-as években lehetett először látogatni a trópusi esőerdő közepén fekvő ősi maja várost, az ország legnagyobb régészeti lelőhelyére csak később épült ki út.

Ebben a kultúrában sehol máshol nem találtak a régészek ilyen magas lépcsős templomokat. Ezért is nevezik a romvárost a „maják Manhattanjének”. Valahogy sikerült csatlakoznom egy társasághoz, és helyet kaptam egy négyüléses, egymotoros repülőgépen, amely a lehengerlően hatalmas dzsungeltakaró felett szállva Tikalba vitt minket. Néhány légörvény tett róla, hogy megbánjam vakmerőségemet, és lehunyt szemmel vártam, hogy leszálljunk a göröngyös, kavicsos kifutópályán. Naplementekor függőágyamat egy nádfedeles menedékház oszlopai közé kötöttem. Itt töltöttem az éjszakát, a páratartalom megközelítette a 99 százalékot. Az üvöltő majmokból, tukánokból és papagájokból álló randalírozó dzsungelzenekar korán felébresztett.

Guatemalavároson keresztül utaztam tovább az Atitlán-tóhoz. A főváros környékét alig háromnegyed évvel korábban sújtotta az elmúlt száz év legpusztítóbb földrengése. A helyreállítási munkálatok még mindig folytak. Emberek tízezrei haltak meg, főként bennszülöttek, akiket a városi nyomornegyedekben és a messzi, felföldi falvakban – melyek közül sok nem is szerepelt a térképeken – sárkunyhóik maguk alá temettek. A térségben csak a 2000-es évek óta tudják, hogy a sár, a szegények számára egyetlen elérhető építőanyag nem feltétlenül olyan pocsék: ha jól stabilizálják, még komoly rengéseket is képes átvészelni.

A mélykék, kedvező természeti adottságokkal rendelkező Atitlán-tó nem csak Alexander von Humboldt szerint a legszebb tó a világon. Három, egyenként három és fél ezer méter magas vulkán őrzi a krátertavat. Panajachelt, amely az északi részen fekszik és a felfedezőtúrák kiindulópontja, én akkoriban kis maja faluként ismertem meg: ma már város, 12 ezer ember lakik benne. „Paka”, ahogy a bennszülöttek nevezik, már akkor is a hátizsákos turisták és a világtól elvonulni vágyók kedvenc helye volt nemzetközi szinten. A heti piacon láttam először kézzel szőtt huipileket. A tradicionális, virágmintákkal és figurákkal színesen hímzett maja viselet téglalap alakú anyagdarabokból áll. Hagyományos, hátszíjas szövőszékeken állítják elő, összevarrják, és a poncsóhoz hasonlóan viselik. Minden faluban különböző minták léteznek, és a lakosok állandó versenyben állnak egymással a tó legszebb viselete címért. Akkoriban kezdődött, hogy a szövőasszonyok a pamut és a természetes színek helyett átálltak a sokkal olcsóbb, szintetikus anyagok használatára. Végül vásároltam két különösen pompás régi darabot természetes színekben, amilyeneket ma már alig lehet találni, és hazaküldtem őket. Egy harmadikat megtartottam: szinte egész ott tartózkodásom alatt viseltem. A tó levegője ámulatba ejtően friss volt.

Santa Catarina Palopóban, egy Panajacheltől alig egy óra járásnyira fekvő településen a helyi asszonyoknál lehetőség nyílt szövőtanfolyamon való részvételre. Pár quetzalért béreltem egy sárkunyhót az egyik hegyoldalban. Nádtetejű kalyiba volt, a döngölt padlót szalma fedte. Ahhoz, hogy ki tudjak menni az ajtón, le kellett hajolnom, pedig 168 centi magas vagyok. Volt a kunyhóban még két fagerenda, melyek elég erőseknek bizonyultak ahhoz, hogy felkössem rájuk a függőágyamat.

A falu lakói közül senki sem tudott angolul, és szinte egy ember sem akadt, aki hajlandó lett volna spanyolul beszélni. Az én tört spanyolomra a mesterasszonyom kakcsikel maja nyelven válaszolt. Kezdetben ez a szófukar kommunikáció a gyerekekkel működött a legjobban, akik először csak félénken dugták be a fejüket az ajtón, végül aztán azonnal kíváncsian rohantak, amint meglátták a „magas, fehér bőrű gringó lányt”. Miközben Santa Catarina Palopó asszonyai kora reggeltől késő estig kézi munkával foglalatoskodtak, a férfiak órákon át csak ücsörögtek, ittak és dohányoztak. Odakint, a mezőn úgy néztek ki, mintha asszonyaik esetenként megjelenő, alkalmi munkásai lennének.

Az első szövőlecke előtt ellátogattunk a legközelebbi városba fonalat vásárolni. A kék és az ibolyaszín mellett döntöttem. Miután megtanultam, hogyan kell a fából készült szövőkeretet egy csípőszíjjal a testem előtt rögzíteni, és a láncszálakat kifeszíteni elé, a helyi asszonyokkal együtt kinyújtott lábbal ugyanúgy ott ücsörögtem a padlón, és napokon át, reggeltől estig egy egyszínű anyagdarabot szőttem. Csak mikor az anyagdarabom olyan egyenletes volt már, hogy az a tanítóm tetszését is elnyerte, mutatta meg a mesterasszony a helyi szövésmintákat.

A napok megnyugtató egyhangúsággal teltek, a legtöbb időt egyedül töltöttem és csendben. Még a dohányzást is abbahagytam, mert szövés közben nem maradt szabad kezem, cigarettát pedig amúgy is igen nehéz volt beszerezni. Terveket kovácsoltam. Megírtam a bátyámnak, amit már amúgy is régóta sejtett: Itt maradok, és még sok helyre el szeretnék jutni. Először is Belize-re. Aztán Hondurasba. Kérlek, küldj pénzt a megadott címre! Egy további hónap elteltével elkészültem a tanoncdarabommal – ez volt az egyetlen darab anyag, amely aztán túlélte az utazást.

Brit Honduras mindössze három éve viselte a Belize nevet, és előszeretettel tűnt fel úgy, mint etnikumok és kultúrák toleráns olvasztótégelye, amely majákat, garifunákat, kreolokat, európaiakat és – ahogyan az európai és őslakos felmenőkkel rendelkező emberek Közép-Amerika egyes régióiban még ma is nevezik magukat – meszticeket fogadott magába. Innen írtam Hondurasba, hogy bejelentsem érkezésemet María szüleinek. Amíg meg nem érkezett a válaszuk, ízelítőt kaptam a karibi életérzésből; ez az ország mindig is közelebb állt a jamaicai rasztafári kultúrához, mint Latin-Amerikához.

Három amerikai művésszel osztoztam egy tengerparti vendégházon. Napközben kijártunk a tengerre a helyi halászokkal, vagy a korallzátonyoknál búvárkodtunk. Esténként bementünk a faluba, és a helyiekkel pingpongoztunk. Életfilozófiánkká vált a laza létezés. Annál jobban meglepődtem, amikor először tapasztaltam, hogy egyes helyiek mennyire gyűlölik a gringókat. Fenyegető pillantásokat, agresszív szavakat kaptunk, megpróbáltak szándékosan elgáncsolni. Mindez egyáltalán nem tűnt ártalmatlan provokációnak. Utam során először éreztem magam veszélyben, és visszahúzódtam. Ettől eltekintve a Belize-ben töltött időt szó szerint vihar előtti csendként éltem meg.

Tegucigalpa. Ha valaki akkoriban azt mondta volna nekem, hogy Honduras fővárosa a világ legbizonytalanabb és legveszélyesebb városa, akkor is odautaztam volna. Amikor megérkeztem, ömlött az eső. Nem sokkal az indulásom után, mint később megtudtam, valóban vihar söpört végig a partok felett, és bár a hurrikán sújtotta hondurasiak számára ez még így is viszonylag enyhének tűnt, azért rengeteg csapadékot hozott.

María szülei európai bevándorlók leszármazottai voltak, és több generáció óta Tegucigalpában éltek. Fogorvosként dolgoztak, fényűző házban laktak, amelynek gondozott belső udvara volt. Illedelmes, a megmaradt német felső középosztályból való fiatal lányt vártak, akit néhány napig vendégül látnak majd. De egyrészt nem csak néhány napról volt szó, másrészt egyre nehezebben ment nekem, hogy úgy tegyek, mintha az az illemtudó lányka lennék, akire számítottak. Közben viszont sokat fáradoztak, hogy megmutassák nekem a várost, és összeismertessenek a barátaikkal: elsősorban németekkel. Az irántam tanúsított érdeklődésüket túláradónak találtam, és amikor rájöttem, hogy ez a vezetéknevemmel, a Hermann Göring iránti csodálatukkal és az én hozzá fűződő rokoni kapcsolataimmal függ össze, kezdtem kényelmetlenül érezni magam. Ennek ellenére egy nő ebből a körből mégis közel került a szívemhez. Rákos volt, és órákon át ültem az ágya mellett, még azután is, hogy rájöttem: a férje náci kollaboráns volt, és az igazságszolgáltatás elől menekült ide. A háború után katolikus segítőknek köszönhetően az egyik „patkányvonalon” szöktek el Latin-Amerikába.

Politikai és vallási nézeteimet megtartottam magamnak, ennyire azért sikerült alkalmazkodnom. Szorongásomat enyhítendő sokat olvastam. María édesanyja, Ana, a ház asszonya (señora de la casa), már érkezésemkor figyelmeztetett, hogy ne kószáljak el egyedül, és hogy óvakodjam a merész ötletektől, de szerzett nekem egy belépőkártyát a helyi Goethe Intézet Centro Cultural Alemán (Német Kulturális Központ) könyvtárába. Elolvastam A Buddenbrook házat, átböngésztem a Simmel-köteteket, és elképedve azon, hogy milyen gazdag a gyűjtemény, a második világháborúról szóló ismeretterjesztő kötetek után nyúltam. Ha jól emlékszem, ott kezdtem el olvasni Leonard Mosley Göring-életrajzát is, de nem jutottam túl az első ötven oldalon.

Anával a jövőmről is beszélgettem. Tudott a Karibi-térségben uralkodó orvoshiányról, és arról, hogy több egyetem is ad ösztöndíjat, ha valaki elkötelezi magát amellett, hogy a képzés után az országban marad: Barbadoson valahol vagy Trinidad szigetén, vagy akár a szárazföldön is, Venezuelában. Orvos lehetnék a harmadik világban. Bolhát ültetett a fülembe, sőt több is volt annál, konkrét tervnek véltem. Annál is elszántabban próbáltam csiszolni nyelvtudásomat.

Angolt is tanultam, és María két fiatalabb testvérének, valamint azok pesztonkájának segítségével egyidejűleg a spanyoltudásom is fejlődött. Estére annyira izgatott voltam, hogy nem tudtam elaludni. Aztán kimerülten és rosszkedvűen ébredtem. Hirtelen fütyülni kezdtem a felső osztálybeli lányoktól várt udvarias viselkedésre. Vendéglátóim konzervativizmusa, Goethe és Schiller Németországa iránt érzett eltúlzott hódolata egyre jobban nyomasztott. Az sem kerülte el a figyelmemet, hogy lassanként teherré váltam számukra. De nem mozdultam, továbbra is ott ültem a fenekemen. Hat hét után még mindig vártam a pénzre, amit bátyámnak kellett volna küldenie Németországból.

Amikor Ana talált egy felbontott csomag fogamzásgátlót, amelyet, anélkül hogy bármire is gondoltam volna, a fürdőszobai tükör előtti polcon hagytam, gondoskodott róla, hogy elhagyjam a házat. Mélyen hívő katolikusként szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy bűnbe esett, elveszett lélek vagyok, mérték és erkölcs nélkül. A férje – elvégre nem akartak szemrehányást tenni maguknak – egy baráti családnál szállásolt el, a fővárostól kilencven kilométerre délkeletre fekvő mezőgazdasági településen, Danlíban, ami a szivarjairól és a világ egyik legkeményebb börtönéről volt híres. Ők „vigyáztak rám”, míg a Németországból jövő pénzemre vártam. Amikor végre megjött, köszönetet mondtam vendéglátóimnak – legalábbis utólag ezt feltételezem –, és távoztam.

Ami ezt követően történt, az csupán évekkel később bukkant fel az emlékeimben – kérdőjelek erdejében szétszórt szilánkdarabkák képében.

„Ha valaki számára egy átélt esemény túl nagy terhet jelent, ha nincs abban a helyzetben, hogy lelkében helyet szorítson neki, néha él annak képességével, hogy elnyomja azt, és kitörölje az emlékezetéből… Ez azonban nem történik nyom nélkül” – írta Jan Philipp Reemtsma.[7] Vajon Reemtsma mondatait az apja Hermann Göringhez fűződő kétes kapcsolata miatt is jegyeztem fel? Philipp Fürchtegott Reemtsma 1934-ben hárommillió birodalmi márkát, illetve az ezt követő években egy-egy milliót fizetett Göringnek azért, hogy gondoskodjon az ellene és dohánybirodalma ellen vesztegetés és adócsalás ügyében indított nyomozás megszüntetéséről. Ki kell törölni az emlékezetből! Az agyamat ért áramütések valóban emlékezetkiesést okoztak, mert az orvosok úgy gondolták, hogy a mentális egészségem megőrzése érdekében helyesen cselekszenek.

Ismét egyedül voltam, anélkül, hogy bárkihez is alkalmazkodnom kellett volna… Egy buszmegállóban rátaláltam a South American Handbook (Dél-Amerika Kézikönyv) egy aktuális kiadására és zsebre vágtam: akkoriban ez volt a világ összes hátizsákos turistájának Tripadvisora. Kibéreltem magamnak a legolcsóbb szobát, amit Danlíban találni lehetett. Az ágyam felett lévő falon gyülekező sötét skorpiók nem rémisztettek meg. Úgyis a skorpió a csillagjegyem, gondoltam. Azt terveztem, hogy ha kedvem támad, minden sietség nélkül elindulok Hondurasból Nicaraguán át Costa Ricába, hogy 1977 tavaszán onnan vagy Panamából Venezuelába repüljek, és beiratkozzam a központi egyetem orvosi karára.

A figurák, akiket napközben megismertem, estére a szövetségeseim lettek, nem bizalmasaim ugyan, de egy bizonyos módon, ami nem igényelt különösebb magyarázatot, a szövetségeseim: befogadtam a történeteiket, és a történeteik beszippantottak engem. Közülük páran Argentína, Chile vagy Peru önkényuralmi rezsimjei elől menekültek, és a félelmüket attól, hogy kivégzik őket, csak ahhoz tudtam hasonlítani, ami a Harmadik Birodalom által üldözöttekkel történt.

Az amerikai fejlesztési segélyszervezet Békehadtestnél szolgáló, iskolában kisegítő egyik önkéntesétől kölcsönkaptam Tolkien A Gyűrűk Ura című könyvét – ami a srác saját példánya volt. Éjszakánként az igényes nyelvezetű fantasy mind az 1700 oldalán angolul próbáltam átrágni magam. Két vagy három héten keresztül alig gondoltam alvásra, evésre is ritkán. Mégsem éreztem magam kimerültnek és rosszkedvűnek, mint Tegucigalpában, inkább egyre izgatottabb lettem, olybá tűnt számomra, hogy egyre inkább tisztába kerülök mindennel, sőt egyenesen mindentudóvá és erőssé válok: mintha folyamatosan be lettem volna tépve, pedig nem szedtem semmilyen drogot. Az egyik srác nagy aggodalmában amiatt, hogy én, az európai csajszi kissé túlpörögtem, elvitt egy ápolónőhöz, aki alig volt idősebb nálam, és Diazepammal hozott vissza a valóságba. Az egyik ilyen éjszaka a saját történetem tartott ébren, és az a kívánság, hogy békét kössek az apámmal. Hosszú oldalakat írtam neki tele, úgy megnyíltam, ahogyan még soha azelőtt vagy azután, felajánlottam, hogy megbocsátok, és békejobbot nyújtottam. Mielőtt még stoppal elindultam volna Nicaraguába, elvittem a levelet a postára.

Az eredeti terv az volt, hogy csak érintem Managuát, mégis több hétig ott ragadtam. Hagytam, hogy egy piacon egy perui kereskedő szóba elegyedjen velem. Nem kifejezetten jó tájékozódási képességemnek köszönhetően elvesztem volna a névtelen utcák hálózatában. Órákon át barangoltunk kettesben az egykori gyarmatvárosban. Az 1972-es földrengés során a település centrumának kilencven százaléka elpusztult. Minden sarkon fegyveresek álltak csőre töltött puskával, tilos volt felvenni velük a szemkontaktust, nehogy provokációnak véljék. „Szemét disznó, de a mi szemét disznónk” – mondta állítólag Franklin D. Roosevelt Anastasio Somoza Garcíáról. 1939-ben az USA elnöke állami látogatáson fogadta nicaraguai kollégáját: megadva neki minden protokolláris tiszteletadást, felvonulással és díszvacsorával várta Washingtonban. Több mint harminc évvel később a Somoza klán az általa gyakorolt zsarnoki erőszaknak köszönhetően még mindig hatalmon volt.

Ebben a feszült hangulatban újdonsült barátom úgy hatott rám, mint valaki, aki elért valamit, valaki, aki úgy tekint önmagára, hogy közben nem tulajdonít magának túl nagy fontosságot, valaki, aki tudja, hol kell meghúzni a határait, és aki mindennek dacára hisz az emberi jóságban. Egyszerűen fesztelenebb, mint a többség. Alternatív orvoslással foglalkozott, illetve a meditálás gyógyító hatásaival, és a természetvédelem rendkívüli fontosságáról, valamint minden élőlény méltóságáról beszélt. Neki köszönhetően pillanthattam be először a spirituális asztrológia világába. Lenyűgözött ez az ember, megbíztam benne. Mikor „new age-hippiként” definiálta magát, ellenállhatatlan vigyor ült ki a képére. Amikor már annyira hozzászokott a társaságomhoz, hogy más nők után kezdett füttyögetni az utcán, faképnél hagytam. Látszólag ez volt a világ legegyszerűbb dolga: lelépni. Vissza se nézni. Hiszen olyan független vagyok! Csakhogy forrtak bennem az indulatok.

Egy férfipár vitt át kocsival a Costa Rica-i határon. Beszéltek németül, egyikük egy ideig Frankfurtban tanult, a testvérével nem sokkal korábban a Somoza-rezsim végzett. Szenvedés és szerencsétlenség, közvetlen közelről. Hogy venezuelai vízumért folyamodhassak, a fővárosba kellett mennem.

Egy hétig vártam időpontra a bevándorlási hivatalban. Nemrég még élveztem, hogy egyedül lehetek, most azonban már kerültem ezt. Napközben egy torontói baráti társasághoz csapódtam, késő este pedig a hotel éjszakai portása mellé telepedtem, és lyukat beszéltem a hasába, miközben – most már tudom – ezzel csak magamnak ártottam. Minden éjjel újra és újra megpróbáltam kicsalogatni a rejtekéből, azzal kérkedtem, hogy képes vagyok olvasni a gondolataiban, és egészen hajnalig az idegeire mentem. Amikor végre beszélni tudtam a hivatallal, annyira fel voltam pörögve vagy be voltam lőve, hogy nem a megfelelő hangnemet használtam. „Nyilván totál őrült gringó csajnak nézel, akinek elmentek otthonról” – vetettem a hivatalnok szemére. Másra nem is emlékszem. Ez mindenesetre elég volt ahhoz, hogy letartóztassanak. Börtöncellába vittek, ahol nem volt se szék, se ágy, csak egy fagerenda, amit dühösen a falhoz vágtam. Hiszen nem szegtem törvényt, így az önkény áldozatának éreztem magam. Pánikba esve ordítottam és védekeztem a hivatalnokok ellen. A válasz másnap érkezett, amikor a börtönből átszállítottak a pszichiátriára. Ez 1977. március 21-én történt.

Skizofrén epizód. Először azt hittem, hogy elcserélték a diagnózist, majd összeesküvésre gyanakodtam, ezt követően pedig árulásra. Olvastam Hannah Green I Never Promised You a Rose Garden (Nem ígértem neked rózsakertet) című könyvét, tisztában voltam a pszichózisok természetével és tudtam a pokol mélyéről jövő hangokról. Én azonban nem voltam beteg! Bárki is akart lekapcsolni, tévedett. Harcias hangulatban voltam. Több ápoló segítsége kellett, hogy az ágyhoz kötözzenek.

Amikor, ki tudja, miért, összeverekedtem egy másik pácienssel, elektrosokkal fenyegettek meg. Iszonyatosan küzdöttem ellene, de annál inkább meg voltak róla győződve, hogy muszáj végrehajtaniuk rajtam. A kétszer harminc másodperc nemcsak az emlékeimet törte össze, de az életkedvemet is elvette.

Jegyzetek

Bevezető

[1] Konrad Heiden: Adolf Hitler. Das Zeitalter der Verantwortungslosigkeit, Zürich 1936, 25.

I. rész

[1] Yasmina Reza: Ohne glückliche Kindheit führt man ein schöneres Leben, SZ-Magazin, 9/2015, 2015. 3. 4.

[2] https:www.magyarulbabelben.net/works/en/Larkin%2C_Philip-1922/This_Be_The_Verse/hu/45547-Legyen_ez_a_vers. (Utolsó letöltés: 2025. 03. 07.)

[3] Gerald Reitlinger: Die Endlösung. Hitlers Versuch der Ausrottung der Juden Europas 1939–1945, Berlin, 1956, 93–94.

[4] Numerus Clausus: Ende des Unsinns? Der Spiegel, Nr. 25, 1976. 6. 14.

[5] https://archive.vogue.com/article/1976/01/01/get-there-first-cancun

[6] https:www.motherjones.com/politics/1999/03/guatemala-bill-clintons-latest- damn-near-apology/. (Utolsó letöltés: 2025. 03. 07.)

[7] Jan Philipp Reemtsma: Wozu Gedenkstätten? Bundeszentrale für politische Bildung: Aus Politik und Zeitgeschichte, 2010. 6. 10.; lásd: https:www.bpb.de/apuz/32663/wozu-gedenkstaetten?p=all. (Utolsó letöltés: 2025. 03. 07.)

{1} „Klán”-on a Göring, Lohe, Lüps és Stein családokból származó nemzetség értendő. Peter Christian Göring az 1911-es családi krónikán kívül éveken át rendszeresen készített úgynevezett klánjelentéseket is ezekről a családokról. Az 1919-es 1. kötet 1. számában az „egymásba fonódott rokonságról” ezt írja: „Hogy miért jutottam arra, hogy a 4 családot, a Göring, Lohe, Lüps és Stein családokat jelentéseimben összefoglaljam? Ennek oka, hogy köztük többszörös házasságkötések történtek, amelyekből eddig 21-et találtam.” Amikor őseimről tudósítok, akkor az egyszerűség kedvéért rendszerint Göring klánról vagy Göring családról beszélek.

{2} Utalás Walt Whitman O Captain! My Captain! versére, illetve a Holt költők társasága című filmre. (A szerk.)