Fordította

Szabadkai Bernadett

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Tess Gunty: The Rabbit Hutch

Alfred A. Knopf, New York, 2022

Copyright © Tess Gunty, 2022

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Szabadkai Bernadett, 2024

Minden jog fenntartva

Illusztráció © Nicholas Gunty

Borítókép © Pixabay

– Ha háziállatként nem tudod eladni őket, húsként kell megszabadulnod tőlük. Hús ez itt mind. De nézd, már kezdik, ezt csinálják egymással.

A nő a nyulakra mutat.

– Mit?

– Egymásra hugyoznak meg ilyesmi, ahogy öregszenek. Ha nem tudod őket tíz külön ketrecbe rakni, verekedni kezdenek. Aztán a hímek kiherélik a többi hímet. De komolyan. Lerágják egymás heréit. Jó nagy vérfürdőt csinálnak. Ezért kell levágnod őket, ha elérnek egy bizonyos kort, különben tényleg nagy zűrzavart okoznak.

Rhonda Britton, Flint, Michigan, 1989

A láthatatlan és örökkévaló dolgok látható és mulandó dolgok által válnak láthatóvá.

Hildegard von Bingen, bencés apátnő, 1151

1. rész

A semmi ellentéte

Egy forró éjszakán a C4-es lakásban Blandine Watkins elhagyja testét. Még csak tizennyolc éves, de életének nagy részében arra várt, hogy ez megtörténjen. A kín édes, ahogy a misztikusok jövendölték. Olyan, mint mikor a lelkedet átszúrja a fény, mondták, és igazuk is volt. A misztikusok az élményt szívsebzésnek vagy a szeráf támadásának nevezik, de Blandine-nek semmilyen angyal nem jelenik meg. Megjelenik viszont egy ötvenes éveiben járó világító férfi, izzik, mint egy szentjánosbogár. Odafut hozzá, és kiabálni kezd.

Kés, pamut, pata, szőkeség, fájdalom, szőr, boldogság – miközben elhagyja a testét, Blandine ez mind. Ő a ház összes lakója. Ő a szemét és a kerub, egy gumipapucs a tenger fenekén, az apja narancsszínű kezeslábasa, az anyja haját fésülő hajkefe. Az első és utolsó Zorn Automobiles Vacca Vale-ben, Indianában. Egy parányi rész abból az emberből, aki megerőszakolta őt tizennégy évesen, a piros szemüveg a kedvenc könyvtárosának orrán, egy ágyásból kihúzott retek. Ő senki. Ő Katy, a portugál vízikutya, aki mindig megnyalogatta az arcát, mikor a nevelőszülei kirakták őket a hóra, mert útban voltak. Egy tartalomterjesztő algoritmus, a kék jégkása a benzinkútról. Az első szteppcipők a gyerekszínészlány lábán és a férfi, aki buzdítja, próbálja meg újra. Ő az okostelefon, ami azt veszi épp, ahogyan elvérzik a lakása padlóján, és ő a lepattogzott körömlakk a kamasznak az ujján, aki a telefon összerakásának kilencvenedik lépését végezte a kínai Sencsen egy zöld padlós gyárában. Egy amerikai műhold, egy rossz szó, a gyűrű a gimnázium drámatanárának gyűrűsujján. Ő minden vattafarkúnyúl, ami Blandine állítólag haldokló városának füvein legelészik. Az a tízpercnyi izzó öröm a két ember között, aki őt világra hozta, az utolsó oxikodon tabletta az anyja nyelvén, a bíró kalapácsa, amely majd börtönbüntetésre ítéli a két fiút, amiért ezt teszik most Blandine-nel. Nincs olyan, hogy „most”. Ő nem csak egy újabb sérülten heverő fiatal nő, akinek a testét férfiak a maguk hasznára felvágták – nem. Ő figyel. És ő fog nevetni a végén.

Azon a forró éjszakán, mikor elhagyja testét a C4-es lakásban, Blandine Watkins nem minden. Így nem lenne pontos. Ő egyszerűen a semmi ellentéte.

Most mindenki együtt

C12: Szerda este, kilenc után a férfi, aki négy emelettel a bűntett helyszíne felett lakik, a Rate Your Date appot bámulja (Érett társkeresőknek!). A képernyő vörösen világít, és ő biztos benne, hogy senki nincs bejelentkezve. Mint sokan, akiknek volt részük elutasításban, a C12-esben lakó férfi is azt hiszi, hogy a nők hatalma nagyobb, mint bárki másé a földön. És ha a bizonyíték ennek az ellenkezőjére utal, bedühödik. Azzal a dühhel, ami azokra jellemző, akik a vitában mindig a vesztes oldalon állnak. A férfi – a hatvanas éveiben lehet – az ágyán fekszik a sötétben. Ő végzett mára, még ha a napnak nincs is vége; túl korai még lefeküdni. Favágó, kiöregedett már a szakmából, de sem anyagilag, sem lelkileg nem készült fel arra, hogy nyugdíjba menjen. Gyakran érzi, hogy egy fantom fa súlya gyerekként nehezedik a vállára. Gyakran érzi, hogy egy fantom gyerek súlya faként nehezedik a vállára. Mióta a felesége hat évvel ezelőtt meghalt, a lakás üresnek tűnik, bár tele van bútorokkal. Izzad, tenyerében szorongatja a nagy fénylő készüléket.

elég kedves, olyan apukás, de kövérebb, mint a profilképe, szemkontaktus=szörnyű, nem érdekli rólad semmi, csak az árak, tépőzáras pénztárca, kommentelte a MelBell23 nevű felhasználó a profilképe alá két hete. gary indiana szaga van. ★★☆☆☆

Az egyetlen másik komment hat héttel ezelőtt érkezett DeniseDaBeasttől: ez az ember egy krumplinudli. ★☆☆☆☆

Zaj hallatszik fel valamelyik lakásból. Biztos valami buli, gondolja a favágó.

C10: A kamasz fiú úgy állítja be a szobájában az izzókat, hogy a fénykoszorú kedvezően világítsa meg arcát. Kezével végigsimít a haján, ajakápolóval kifényesíti a száját. Mellkasára egy magazinban talált kölnimintát ken, bár tudja, hogy nevetséges a gesztus. Úgy állítja be a kamerát, hogy a legszebb formákat és árnyékokat vegye. Az anyja éjszakai műszakon van, de azért magára zárja az ajtót. Csinál harminc terpeszugrást és harminc fekvőtámaszt. Majd elküldi az üzenetet: Kész vagyok.

C8: Az anya a kanapéhoz viszi a kisbabát, és felhúzza a pólóját. Nem volna szabad ilyen későn ébren lennie, de a babákat nem nagyon érdeklik a szabályok. Míg szoptatja, a kisfiú megpróbál közelebb kerülni hozzá, és ő is próbálkozik. Megint. És még jobban. De nem sikerül. A gyerek ravasz, telepatikus módon felnőtt vádakat küld felé. A bőrén érzi. Erősen szívja a mellét, és karmolja a körmeivel, melyek túl puhák, hogy levágja őket, de elég hosszúak és élesek ahhoz, hogy felsértsék a bőrét. A szabad kezével megnézi a telefonját. Egy sms az anyjától: a fotón Daisy, a szakállasagáma, rajta miniatűr motoros felszerelés. Kipárnázott bukósisakot csatoltak tüskés, korallszínű fejére, fekete bőrutánzatú dzsekit a hasára. Hells Angels betűtípussal a kabát hátulján ez áll: SÁRKÁNYVÉSZ. A hüllő az ebédlőasztalon ülve bámul a kamerába, tekintete kifürkészhetetlen. Az anya kinagyítja Daisy dinoszauruszszemeit, melyek mintha egy másik korból, kilencvenmillió évvel ezelőttről figyelnék őt.

Neked is van babád, nekem is!!, írta az anyja, aki most Pensacolában lakik a második férjével. HA HA HA! Roy találta a ruhát……. 🚴🔥☠️ Hát nem VICCES??? 🐉🐊🐲 Isten áldjon téged és az édes kis unokámat is! 😇💓🙏

A fiatal anya idegesen bezárja az üzenetet, és míg három közösségimédia-platform között ugrál, érzi a babája súlyát és melegét a jobb karján, és élvezi az elégedettség apró zörejeit, ahogy az szopizik. Mint mindig, ragadozók garázdálkodnak az interneten. Ma már csak ilyen emberek léteznek. Ha össze kéne foglalnia a modern élet jellemzőit, az anya azt mondaná: mindenki bünteti a másikat valamiért, amit az meg sem tett. Erre itt van ő, és nem hajlandó ránézni a gyerekére, bünteti valamiért, amit az meg sem tett.

Az anya iszonyodik a babája szemétől.

Négyhetes a kisfiú. Így az anya már négy hete a saját elméje pincéjében bujkál. Egész nap csak a saját szorongását növeli a kismamáknak szóló blogok olvasásával. Szörnyűek ezek a blogok, rosszabbak, mint az orvosi oldalak, de ugyanúgy működnek: az ember félelmeit gerjesztik. Az anyaság a legfontosabb feladatod az életben, jelentik ki ellentmondást nem tűrő határozottsággal a kismamablogok. Mielőtt rájuk klikkelt, az anya felkészült az általa lehető legrosszabbnak tartott diagnózisra: Rossz anya vagy. De nem ez volt a lehető legrosszabb diagnózis. Pszichopata vagy, állapították meg a blogok. Mindnyájunkra veszélyes.

Ahogy ott ül a díványon és a babát öleli, érzi, hogy elhatalmasodik rajta a pánik, nyugtatni kezdi magát. Egy mély belégzés, majd kilélegezve kiengeded a feszültséget. Lazítsd el a homlokod, a szemöldököd, a szád. Ne figyelj semmire, csak a mennyezeti ventilátor zümmögésére. Úgy kell elképzelnie a saját testét, mintha egy medúza lenne vagy mi. Képzeld el, ahogy a tested és a külvilág határai feloldódnak. Kara, az unokatestvére tanította neki ezeket a trükköket, régen, mikor még együtt laktak.

Mielőtt anya lett, Hope volt. „Vicces, hogy pont Hope a neved – mondta egyszer Kara –, mert a reménykedés nagyon nem megy neked.” Gimnázium után Hope pincérként kezdett el dolgozni, Kara pedig fodrász lett. Közösen béreltek egy olcsó házat nem messze a folyótól. Kara szerette a neonszínű ruhákat, a fahéjas rágót, a szenvedő férfiakat. Párhavonta változtatta a hajszínét, de a kedvence a lila volt. Zavarba ejtően vidám volt mindig, főzés közben gyakran énekelt a hangját kieresztve Celine Dion-dalokat. Hope-nak sokszor eszébe jutott, milyen lenne, ha néha kirándulhatna egy kicsit Kara pszichéjébe. Amikor húszévesek voltak, Kara egyszer a fürdőszoba padlóján talált rá Hope-ra, ott feküdt magzatpózban hajnali háromkor, és zokogott, hogy annyira meg van rémülve, mindentől fél, és minden akkorára nőtt, hogy lényegében semmivé vált, és ez a semmi lenyeli őt, mindent lenyel. Másnap Kara elvitte őt a Vegetable Bedbe, az egyetlen bioboltba Vacca Vale-ben – egy villódzó dobozkába, mely mindkettőjüket elbűvölte a fűszerek illatával és a rengetegféle édesítőszerrel. Egy papírzacskónyi homeopátiás gyógyszerrel mentek haza, amelyeket Hope sem nem értett, sem nem engedhetett meg magának: Aconitum, Argentum nitricum, Stramonium, Arsenicum album, Ignatia. Valahányszor Hope ebben az elektromossággal töltött árnyékvilágban találta magát, Kara kiosztott neki egy tenyérnyi gyógyszert, levendulateát főzött, sétát írt elő neki. Meditációt. Jógát. Magnéziumot. Gyakran bekapcsolta Hope kedvenc tévésorozatának, a Meet the Neighborsnek egy epizódját. „Vedd fel ezt a nyakláncot! – mondta Kara. – Ametiszt; nyugtató kristály, nagyon jó félelem ellen. Elűzi a negatív gondolatokat. Gyere, csináljuk meg ezt a légzőgyakorlatot.” Ahogy Kara gyakran el is magyarázta a férfiaknak a bárokban, a Myers–Briggs-teszt szerint ő egy INFP („mediátor”), az Enneagram szerint 2. típusú („segítő”), az asztrológiában pedig Szűz („gyógyító”). Az ő hivatása, szerinte, a másokról való gondoskodás.

Most itt a lakásában Hope még mindig hallja, ahogy Kara végigvezeti őt egy légzőgyakorlaton, orgonaszínű hangja itt lebeg a szobában. Mély belégzés. Kilégzés. Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét, nyolc, kilenc, tíz. És kezdd újra. Ahogy lélegzik, Hope érzi a baba melegét és puhaságát a bőrén.

A félelme kicsit sem indokolatlan, győzködi magát. A férje egész nap az építkezésen van, Hope meg az elmúlt időben egyáltalán nem alszik, és mintha állandóan egy kezdődő náthát érezne a torkában. A mellei hatalmasra dagadtak, elektromos kisülések száguldoznak az agya távvezetékein, és a teste kávé nélkül is állati éberséggel figyel. A hormonok a külvilág hangjait túlzottan felerősítik, a figyelmét a babára irányítják, muszáj figyelnie – állandóan figyelnie – erre az új, nyálas hangra. Rókának érzi magát. Egy rókának, aki Adderallt szed.

És a többi testi borzalomról ne is beszéljünk. Szülés óta már nem pinája, hanem hüvelye van. Rájött, hogy a terhesség, a szülés és az azt követő felépülés ugyanazon horrorfilm három különböző jelenete, amelyet nem nézhetsz meg, mielőtt át nem éled. A katolikus iskolában lejátszottak Hope-nak és osztálytársainak néhány abortuszos videót, meghallgatták, hogyan sírnak a nők utána, és megnézték, hogyan hőköl vissza a magzat az orvos műszerétől. De elmondta nekik bárki is, mi történik, amikor kipréselsz magadból egy magzatot a világba? Nem, senki. Az „szép”. „Természetes.” És mindenekfölött egy „csoda”. Ez a szent kék fátyollal eltakart anyaság, a hátborzongató részletek eltitkolása egy gondosan kidolgozott összeesküvés részei, hogy rábírják a katolikusokat, hogy még több katolikust hozzanak világra.

Amikor szoptat, az anya úgy érzi, az utófájdalmak isten villámaiként csapnak le rá. A szoptatás nem jön ösztönösen, ha pedig mellszívót használ, egy kiborg tehénnek látja magát. Ha tüsszent, bepisil. Hogy ezt kezelje, pokoli kínokat kiváltó Kegel-gyakorlatokat kéne csinálnia. A neten azt olvasta, azt kell elképzelnie, hogy egy üveggolyón ül. Aztán szorítsa össze a gátizmait, mintha fel akarná emelni az üveggolyót. „De most komolyan… – mérgelődött az anya valamelyik este, miután felolvasta az instrukciókat – mi a fasz ez?” Kényszeresen, részletekbe menően írja le fizikai állapotát a férjének, mintha egy bábu lenne, és egy hasbeszélő mondatná vele a mondatokat. Ha nem osztozik vele a fájdalmon, majd ő rákényszeríti, hogy legalább elképzelje.

De nem nagyon kell kényszerítenie. Amikor Hope a szülés okozta problémáiról beszél, a férje megfogja a kezét, a szemébe néz, átérzi fájdalmát. „Bárcsak átvehetném tőled – mondja. – Bárcsak megfoghatnám az egészet, és magamba tehetném.” Aztán megcsókolja Hope nyakát, lágyan visszahozva őt az életbe. Akarom, érzékelteti vele a férje. Akarom a vért; akarom a hajnali négy órát; akarom a kezdetet, a közepét, a végét; helyre akarom hozni, amit lehet, és ott akarok lenni ezután végig mindenben; akarom a jót és a rosszat; akarom a betegséget és az egészséget. Téged akarlak. Mindenestül. Istennőnek hívja. Hősnek. Csodának.

Nem, gondolja az anya. Nem fogok megőrülni. És igenis normális, hogy nem érzem magam normálisnak, miután egy test elhagyta a testemet. Annak ellenére, hogy az állapotának pontos leírását nem találja meg online, az anya úgy véli, nem beteges halálosan félni a kisbabája szemétől, amikor ekkora viharok dúlnak benne, és a Twitteren egyfolytában károgják a híreket. Fegyvertűz, gyilkosság, kifolyt olaj, terrorizmus, erdőtüzek, emberrablás, bombázás, árvíz. Egy vicces videó, amiben egy nő kinyitja a kocsija ajtaját, és ott talál egy medvét, aki a bevásárlókosarából eszeget. Gyilkosság, gyilkosság, háború. Az internet dühös. Ha a legegyszerűbb és legközönségesebb módon szeretnéd megtapasztalni a mai világot, jó helyen jársz. Ez lenne akkor a baby blues? Neonfény és sikítás?

És miért pont a baba szeme? Túl kerek. Mintha állandó sokkhatás alatt lenne a kicsi. Olyan felháborodott arckifejezéssel raktároz el magában minden egyes képet, mintha csak azért vizsgálgatná a világot, hogy aztán majd beperelje. Nem pislog eleget. Hope megpróbálja elfoglalni – rázza a kulcsait, egy régi befőttesüveggel tükrözi a fényt, az ujjait mozgatja –, de a vizuális ingerek elfárasztják a babát, s ha ilyesmivel próbálkozik, rögtön mérges lesz. A sima, biztonságos felületeket kedveli, például a falakat. És lenyűgözőek a szemei, majdnem feketék, mindig fénylenek, gyakran dühösek. Az apja családjától örökölte ezt a vonást – nagyon jóképű társaság, mindegyik unokatestvér kiszámíthatatlan, gyönyörű, és ügyes rejtvényfejtő. Az anya szereti ezeket a szemeket, ezt a szempárt, ami az ő testében keletkezett, mint nyomás hatására a szén értékes ásványai. Szereti a baba szemét, csakúgy, mint az apró körmeit, a pihés fekete haját, a feje illatát, a vonalkódra emlékeztető kiütést a pufók, gömbölyű nyakán. Nem is gondolta, hogy ennyiféleképpen fogja majd szeretni őt, épp ahogy azt a kismamablogok megírták. De a szeretet nem zárja ki a rémületet – huszonöt évesen már tudja, hogy az utóbbi majdnem mindig együtt jár az előbbivel. A baba szeme halálra rémíti.

Megpróbálja végiggondolni, mi jut róla eszébe. Egy biztonsági kamera. A párduc tekintete a sötétben. Egy kukkoló a fürdőszobában. Annak a férfinak a szeme, aki évekkel ezelőtt az öreg furgonjának a vezetőoldali ablakát ütögette, míg a lány sült krumplira és édes teára várt a drive-thrunál.

A férfi egy gyereklapáttal verte a szélvédőt. Sárga műanyag lapáttal. A szeme se rebbent. Nem szavak jöttek a torkából, csak valami fülsértő morgás, nem értette, mit akar. Bekattant – ez a jó kifejezés, a helyes válasz. A szeme sötét volt, ijedt, tágra nyílt. Bekattant.

A lány letekerte az ablakát, és felajánlotta, hogy vesz neki valamit, de nyilván nem hallotta.

Nézz már rám, mondta újra és újra. Nézz már rám.

Feltekerte az ablakát, jobban örült volna, ha automata, hogy ez a szenvtelen gesztus ne hasson annyira erőszakosnak, félt a férfitól, de hirtelen mintha köze lett volna hozzá. A társadalmi különbségek véletlenszerűsége mindig is zavarta, már akkor is, mielőtt anya lett. Hogy amerikaiak vagyunk, vannak szerelmeink, családunk, munkatársaink, szomszédaink: az anya szemében ezek mind abszurd kapcsolatok, hiszen a véletlenen alapszanak, mégis ezek uralják az életünket. Miután feltekerte az ablakát, odahajtott a drive-thru mikrofonjához és rendelt. A férfi már a következő autó ablakát ütögette a homokozólapátjával, szemei tágra nyílva.

Most, hogy a baba ellöki magát, az anya a bal melléből kínálja tejjel, de ő nem kér. Megbüfögteti a vállára terített törülközőn, eltelve a kémia gerjesztette szeretettel e törékeny teremtés iránt. A baba izgatottá válik. Az anya ringatni kezdi. Tizenöt perc múlva a kicsi újra alszik. Mint kiderült, erről szól az élet egy újszülött mellett: öntudatlan állapotból ki- és visszasegíteni valakit, újra meg újra, a közbülső időben pedig etetni. Mintha a csecsemők egy másik bolygón élnének, mely négyszer olyan gyorsan járja körül a saját napját, mint a Föld. Ha meg akarod érteni, mit jelent embernek lenni, figyeld meg a csecsemőket: az ő esetükben a tét nagyon magas, hiszen bármikor meghalhatnak, ugyanakkor nagyon alacsony is, mert nem ők, hanem valaki náluk nagyobb próbálja meg kielégíteni a szükségleteiket. A nyelv és a cselekvőkészség még nem sajátjuk. S hogy ez milyen lehet? Csak figyelj meg egy kisbabát.

Berakja a babát a bölcsőjébe, feláll és megropogtatja a nyakát.

Mikor este fél tíz körül hazaér a férje, fején az építkezésen használt védősisak, a cipője poros, izzadság- és naptejszaga szinte otthonos, a baba még alszik. Az anya most veszi észre, hogy senkivel sem beszélt aznap. El akarta vinni a babát sétálni, de elfelejtette. A televízió és a rádió sem jutott az eszébe. Tizennégy óra feszülten és egyedül, magának keresi bajt.

Odanyújt a férjének egy tányért halrudakkal és ketchuppal.

– Micsoda lakoma! – mosolyog a férfi és megcsókolja a felesége meztelen vállát. – Köszönöm, bébi.

Ne hívj így, mondaná, de nem mondja ki. Szívesen, szeretné mondani, de nem tudja, hogyan hozza felszínre a szavakat a fejéből. Úgy érzi, nagyon rég próbálta utoljára.

– Nagyon sajnálom, ami Elsie Blitzcel történt – mondja a férje, miközben a kezét mossa. – Szomorú lehetett hallanod.

Az anya pislogni kezd, mintha csak jobban szeretne látni.

– Miről beszélsz?

Elsie Blitz a Meet the Neighbors sztárszínésze. Annak idején még az anyja mutatta meg neki az ötvenes évekbeli sorozatot. Talán mert egy tipikus családanya és bajkeverő lánya nehéz, de szeretetteljes kapcsolatát mutatja be, Hope családjában hagyomány volt nézni: amikor Hope gyerek volt, az anyjával nézte, ahogy Hope nagymamája is az anyjával annak idején. Hope még most is ezt kapcsolja be, ha nem tud aludni, de egyre inkább az anyai szereppel azonosul a lányé helyett; lehet, hogy egyszer majd ő is együtt nézi a saját gyerekével. Elsie Blitz játssza Susie Evansot, a szenvedélyes bajkeverőt, a sorozat főhősét. Elsie Blitz gyerekként olyan tökéletes volt, hogy Hope számára ő testesítette meg a gyerekséget. Az arca alma alakú, rajta vidám vigyor, magabiztosságot sugárzott. Tudott szteppelni, énekelni, fütyülni. Engedetlenségét, bár vakmerő volt, mindig jóvátette a remek hangulattal, amit keltett, és végül mindig megbocsátottak neki a felnőttek. Gyerekként Hope a saját hiányosságait az idealizált Susie Evanséhoz hasonlította, de sem a karakterre, sem a színésznőre nem irigykedett soha. Csak testvéri ambíció fűtötte. Hope szemében a színésznő Elsie Blitz örökre tizenegy éves maradt – ennyi idős volt ugyanis Susie Evans a sorozat utolsó részében. Jó volt úgy tudni, hogy legalább egy embernek a világon nem kell felnőnie.

A férje leül a konyhaasztalhoz, a testtartására ránehezedik a bűntudat, mintha véletlenül elárult volna egy titkot.

– Azt hittem, már hallottad – ráncolja a homlokát. – Sajnálom. Nem hoztam volna fel különben.

– Miért? Mi történt?

– Ma meghalt – válaszolja a férje. – Már a nyolcvanas éveiben járt.

Az anya keresi az érzést, de az nem érkezik meg. Olyan, mintha víz alatt lenne, és a hír odafent van, a parton.

– Ó – mondja végül. – Szomorú.

A férje aggódva figyeli, de nem szól többet. Míg esznek – míg a férje eszik –, azon gondolkodik, elmondja-e neki a szemfóbiáját. Már négy hete minden este el akarja mondani. Figyelj, kezdené, mihelyst eszébe jutna, hogyan is kell normálisan beszélni. Van valami, nagyon furcsa. Szóval, van ez a dolog, ami tart már egy ideje, semmi komoly, de azért elég bizarr.

– Hogy van a nagyfiunk? – kérdezi a férje két harapás között.

A beszédkészsége kezd visszatérni, bár először kicsit szaggatott.

– Hát… – Nem nagy. Nagyon kicsi, szeretné ordítani. Meg kell őt menteni a kicsiségétől, és mindenki mást is! Egy szuszra nyeli le a pohár vizet. – Kisbaba. Azt szeretem a kisbabákban… – Már nem néz sehova.

– Hogy?

– … a kisbabák tudják, hogy csak mert neked könnyű, az élet azért még lehet nehéz.

A férje beleharap a halrudacskába.

– Szóval él még?

Az anya bólint.

– Nagyszerű! – végigsimítja a felesége szemöldökét, az ujja érdes. – Szeretlek – mondja. – Fáradt vagy, mi?

– Van valami… – a füstjelzőre néz – furcsa. És már tart egy ideje.

– Tényleg? És mi az?

Habozik. A férje hisz benne, egy jó anya, normális ember, jó befektetés.

– Félek…

A férje lerakja a villát, komolyan hallgatja őt.

– Mitől?

– Semmitől – sírni kezd, amilyen halkan csak tud. – Olyan fáradt vagyok.

A férje megtörli a száját, sötét szemével figyelmesen nézi.

– Bébi – mondja. Feláll, kezét a vállára teszi, masszírozni kezdi az izmot, a bőrt, Hope meg azon gondolkozik, hogy vajon ki tervez ruhákat szakállasagámákra, milyen faj fogja vizsgálni őt kilencvenmillió év múlva, és milyen félreértések merülnek majd fel. Milyen lehet egy nukleáris robbanás? Azonnali halált jelent? Tényleg vannak fizikailag megnyomható gombok? Fog-e a szétroncsolt hüvelye újra pinaként funkcionálni? És hová eshetett az a döglött egér, amit kidobott az ablakon? Hol van az az ember, akit a drive-thrunál látott és mit csinálhat most? Tényleg ez élete legfontosabb feladata? Talán pszichopata lenne? Mindenkire veszélyes? – Jaj, bébi – mondja a férje. – Hát persze, hogy az vagy.

– Mi?

– Persze, hogy fáradt vagy.

C6: A hetvenes éveiben járó Ida és Reggie a nappalijukban üldögélnek, cigarettáznak, és nagy hangerővel nézik a tévében a híreket. Tűz ütött ki egy gyárban a michigani Detroitban. Egy szépségverseny győztese nonprofit telefontokgyárat alapít, a bevételt menekültek fogászati kezelésére ajánlja fel. Szuperkártevők pusztítják a vietnámi monokultúrás borsültetvényeket.

Idának eszébe jut, miről akart Reggie-vel beszélni még délután.

– Reggie – köhint. – Reggie.

– Tessék.

– Hallasz, Reggie?

– Hmm?

– Halkítsd le.

– Hmm?

– Halkítsd le. Mondani akarok valamit.

A férfi bütykös hüvelykujjával megnyomja a távirányító gombját.

– Mi az?

– Frank megint börtönben van.

– Tina Frankje?

– Miért, milyen más Franket ismerünk?

– Most mit csinált?

– Mit gondolsz?

– Újabb rablás?

Ida bólint.

– Fegyver is volt nála.

– Azt gondoltam, a térdműtét elveszi a kedvét a bajkeveréstől.

– Térdproblémák nem fognak megállítani egy olyan gonosz embert, mint Frank.

– Azért örülök, hogy végig igazunk volt. – Reggie szív egy nagyot a cigarettájából. – Megtettük, amit csak megtehettünk.

– Nagyon flancos kocsija volt – morogja Ida. – Meg azok a hülye csizmák!

– Remélem, Tina tudja, hogy nem jöhet hozzánk nyafogni; hozza majd a gyerekeit, hogy „segítsenek” a ház körül, és elvárja, hogy fizessünk nekik.

– Másképp kellett volna csinálnunk – mondja Ida. – Tanulhattak volna valami szakmát. Vagy zongorázni. Szedhettek volna több vitamint. Adhattunk volna nekik gluténmentes ételeket. Egyik gyerekünk se vitte semmire.

– Ida, ehhez már rég késő. Tina felnőtt nő. A legtöbb, amit tehetünk érte, hogy békén hagyjuk, hadd gondoskodjon saját magáról.

Ida a szájába vesz egy cigarettát.

– És nincs igazad – folytatja Reggie. – Igenis vitték valamire.

Felhangosítja a híreket. Ausztrál szülők kérik a kormányt, engedjék szabadon a szíriai táborokban fogva tartott lányaikat és unokáikat. Ausztrál nemzetiségű lányaik ISIS-tagokhoz mentek feleségül, és most iszonyú erőszakot kell elszenvedniük. Sikerül-e a tudósoknak emberi vesét kifejleszteni disznókban? Egyelőre még nem, de maradjanak velünk! Mérgezett a talajvíz Észak-Dakotában. Hypertrichosisszal, azaz farkasember-szindrómával született a híresség gyereke. Futótűzként terjed az interneten a tizenhárom éves lány videója, melyben szappant borotvál.

– Ez csak egy egyszerű kereslet-kínálati helyzet – vonja meg a vállát az interjúban. A csatornája milliomossá tette. – Odafigyelek, mi kell az embereknek.

Amikor a hírolvasó megkéri, hogy mesélje el a boomer generációnak, mi is az az ASMR, mély lélegzetet vesz, mint aki egy nagy beszédre készül.

– Jó, rendben. A betűszó az autonomous sensory meridian response rövidítése. Egy bizsergető érzés, amit a fejbőrödön érzel. Majd lefelé a gerinceden. Olyan… olyan vibráló érzés. A legjobb, amit valaha éreztem. Sokféle dolog kiválthatja. Falevelek zörgése vagy valami hasonló, vagy ha valaki lefényképez. Valami különleges ajándék, csak neked. Hajvágás. Bob Ross. Én legalábbis akkor tapasztalom, amikor valaki nagyon erősen figyel valami másra. Amikor kicsi voltam, azt gondoltam, ezt vagy mindenki érzi, csak senki nem beszél róla, vagy csak én érzem egyedül. Mindenesetre tudtam, hogy jobb, ha nem beszélek róla. De aztán, amikor, azt hiszem, tizenegy éves voltam, egyszer szó volt róla a hírekben, és hirtelen mind egymásra találtunk. Revolúció volt. Úgy értem, reveláció. Videókat kezdtem nézni, és tudtam, van itt egy piaci rés. De ez a szappanborotválás? Ez nekem személy szerint nem jön be. Csak azért csinálom, mert beveszik.

A hírolvasó kicsit kényelmetlenül elneveti magát.

– Szóval ez csak olyan…?

– Micsoda?

– Olyan…?

A lány türelmetlenül figyeli.

– Mi? Átverés?

– Olyasmi…

– Nem, nem feltétlenül az. Egyébként meg csak tizenhárom éves vagyok. Miért kérdez tőlem ilyeneket?

A hírolvasó megint elneveti magát, a kamerába néz.

– Nálunk hallottak róla először!

Vágás egy zöld monokultúrás földre Kaliforniában. Egy gondterhelt tudós fehér köpenyben. Lehet, hogy mérgező a fodros kel.

– Reggie – szól Ida. – Reggie.

– Tessék?

– Halkítsd le. Még valamit elfelejtettem.

A férfi sóhajt egyet, de engedelmeskedik.

– Na?

– Találtam még egy halott egeret az erkélyen.

A férfi pislant egyet.

– Na és?

– Csapdában halt meg.

– Kiraktál egy csapdát?

– Nem – mondja jelentőségteljesen Ida. – Ezt akartam elmondani. Hogy nem raktam ki semmilyen csapdát.

A férfi vár egy kicsit.

– És?

– Te sem?

– Én sem.

– Akkor ez az lesz, amire gondolok.

– Mire gondolsz?

– Azok a gyerekek voltak fentről! – kiabál Ida, mint egy régi rossz filmben. – Azok a frissházasok a kisbabával!

– Miről beszélsz?

– Reginald. Figyelj már rám. Nem is figyelsz.

– De figyelek!

– Azok a fiatal házasok dobálják ki az egereket az ablakon.

Reggie elnyomja a cigarettáját az acél hamutartón, gondolkozik.

– De miért tennének ilyet? – kérdezi megfontoltan.

– Honnan tudjam? Lustaságból. Önzőségből. Szocialisták. De komolyan: elfogják az egeret a lakásukban, nincs kedvük nekik maguknak megszabadulni a döglött állattól, és puff. Kidobják az ablakon. Csapdástul.

Ida lesimítja a vékony szálú ősz haját.

– Biztos vagy benne, hogy ők voltak? – kérdezi Reggie.

– Teljesen.

– De honnan tudod?

– Egyszer láttam.

– Mikor?

– A múlt héten. A konyhában álltam az ablaknál, céklát főztem. És mit látok? Egy döglött egér, zuhan lefelé.

– Nem lehet, hogy valaki más volt?

– Ki más? Alan? Az édes kis Alan? Nem, ezeket a fiatalokat nem érdeklik mások. Senkire nincsenek tekintettel. Csak a szex, egyfolytában a szex, giccses hollywoodi szex…

– Mi is ilyenek voltunk – mormogja Reggie.

– Aztán az az ordító kisbaba. Most meg ez! De tényleg, Reggie.

– Értem – a képernyő felé fordítja a távirányítót.

– Még nem fejeztem be.

– Mit?

– Le kell raknod a lábtörlőjükre.

– Mit kell leraknom?

– A döglött egeret. Csapdástul.

– Ida.

– Muszáj megtenned. Meg kell leckéztetnünk őket.

Reggie gondolkozik egy kicsit, majd öklével ráüt a fotel karfájára.

– Így kezdődnek a háborúk!

– Na, hagyd már – Ida a szemét forgatja.

– Komolyan mondom.

– Olyan könnyen rám fogod, hogy túldramatizálom a dolgokat, de abban a pillanatban, hogy megkérlek, csinálj meg valamit, amit nem akarsz, rögtön ilyen dramatikusan fogalmazol…

– Miért nem tudod elengedni? – kérdezi Reggie. Házastársak között vannak olyan kérdések, melyeket évtizedeken át újra és újra feltesznek egymásnak, s amelyek egy végzetes jellemhibára hívják fel a figyelmet, amit az egyikőjük észrevett a másikban. Reggie és Ida között ez egy ilyen kérdés. – Miért nem bírsz semmit sem elengedni?

– Mert itt élek! – ordítja Ida. – És szerintem, ha valaki már több mint harminc éve itt él, joga van egy békés otthonhoz! Joga van ahhoz, hogy ne találjon döglött állatokat az erkélyén!

Reggie figyeli a feleségét.

– És akkor miért nem csinálod meg te? – kérdezi lassan.

Ida ráncos arcára megbotránkozás ül ki.

– Mit?

– Miért nem rakod te le a csapdát a küszöbükre? Miért nem tudod te megcsinálni? Ha annyira fontos neked, hogy megleckéztesd őket?

A nő a bokájára és a csuklójára mutat, a köszvényt hívja segítségül értetlenséggel az arcán.

– Sokszor úgy érzem, kifejezetten akarod, hogy én haljak meg előbb!

Egy mentőautó baljós szirénája hallatszik az utcáról. Megvárják, míg elnémul.

– Megteszed?

Reggie újabb cigarettára gyújt.

– Túl késő van.

– Reggie.

Nem válaszol.

– Tedd meg ezt nekem. Csak ezt az egyet. A feleségednek.

– A hírek után – egyezik bele Reggie.

C4: Három kamasz fiú. Egy kamasz lány. Egy idegen. Egy kecske. Egy szomszéd. Összekuszálódott tervek. Büntetés. Kit is büntetünk? Mindegyik összezavarodott. Mindegyik rémült. A nevetés megszakad. Egy szobányi szívdobogás, egyre erősödik. Rózsák illata. Egy marék lóhere. Jó szándék. Könnyek az arcán. Kés a kezében. Ne. Kérlek, ne. Hagyd abba. Ne. Ne csináld. Az egyik fiú filmre veszi, vigyorog. Jó nézettsége lesz.

C2: Egy üveg koktélcseresznye várakozik egy magányos nő éjjeliszekrényén, mellette egy kisvilla.

Tartalom

1. rész

A semmi ellentéte

Most mindenki együtt

2. rész

Túlvilág

Mindnyájunkra veszélyes

Ahol az élet tovább él

Egy teljesen igaz történet

Hallgasson végig

nyugodj bekeben azer

Hanglejtés

Nagy

Csak arra kérem

Az első egy hal volt

Veszélyes vegyi anyagok

Változók

3. rész

Nem Todd ötlete volt

Névrokon

Pearl

A Szaros Igazság

Hildegard-idézetek a Blandine éjjeliszekrényén lévő jegyzetfüzetből, amelyeket Jack szerda reggel olvas, miközben körmével a semmi szót írja a bőrére.

Fajtiszta

Az árvíz

Olívabogyó sós lében

Cluedo

Főleg nyulak

A táguló kör

Tisztelet az elhunytaknak

Csak unatkoztam

Isten hozott itthon

Tammy nénikéd

Emberi lény!

Nagy amerikai tüzek

Rád bízom

Elkelt!

4. rész

Most együtt mindenki

Elektromos meghibásodás

Nagyot ment

Todd szerint

A tények

Y megoldása X függvényében

Ta-dam

Amit Hildegard mondott

5. rész

Milyen kapcsolatban áll vele?

Köszönetnyilvánítás

Megjegyzések

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Dragon-Túry Melinda

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 518 332 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova – SIL Open Font License

Crimson Text – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License