A mű eredeti címe

Simply Lies

Copyright © 2023 by Columbus Rose, Ltd.

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

Szerkesztette

KORONCZAI-FEKETE VIKTÓRIA

ISBN 978 963 452 854 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Michelle-nek, aki ezt a történetet inspirálta,

és akinek nagyon sok egyebet is köszönhetek.

1. fejezet

Mickey Gibson letörölte a nyálat Darby arcáról, aztán egy műanyag csörgőlabdát adott a kétéves kislánynak, remélve, hogy azzal elfoglalja magát egy ideig. A gyerek sztoikus nyugalommal üldögélt a járókában, és úgy méregette a játékot, mint aki nem tudja eldönteni, hogy az barát vagy ellenség. Gibson jó néhány gyermekneveléssel kapcsolatos könyvet olvasott már, ezért tudta, hogy egy kétévesnek nagyjából harminc percig kellene egyedül játszania, vagy valahogy elfoglalnia magát.

Bárki is írta, biztosan be volt lőve, mert ha ez tényleg így van, akkor a gyerekeimnek felnőttként nincs jövőjük – gondolta.

Legalább öt perc nyugalomra lett volna szüksége ahhoz, hogy befejezhesse a telefonbeszélgetést.

Felemelte hároméves fiát, Tommyt, aki mászókaként használta őt, és a jobb csípőjére ültette. Még csak délelőtt tizenegy óra volt, de már most nagyon kimerültnek érezte magát.

– Itt vagyok, Zeb – mondta a headsetbe. – Ahogy már mondtam, egyértelműek a nyomok. Larkinnak legalább kétszázmilliója van, hat különböző számlán, három Csádban, egy Bermudán, kettő pedig Zürichben. Nyilván tudja, hogy a nyomában vagyunk, ezért a lehető leggyorsabban megpróbálja eltüntetni a pénzt, és nem biztos, hogy még egyszer sikerül lenyomoznom.

Gibson egy darabig hallgatta a vonal másik végén beszélőt, miközben sikeresen visszaverte Tommy támadását, aki megpróbálta elkapni az anyja haját, és leszedni a fejéről a headsetet. Darby kidobta a csörgőlabdát a járókából, amivel eltalálta a nő hátát, aztán pedig megpróbált kimászni a rácson keresztül.

Az anyja észrevette ezt, és azonnal akcióba lendült. Tommyt még mindig a csípőjén egyensúlyozva felvette a földről a labdát, feldobta, majd ügyesen elkapta a háta mögött – ez a trükk még a kosarasmúltjából maradt.

Darby abbahagyta a mászást, elmosolyodott, azután tapsolni kezdett.

– Mami, mami, iiigen! – kiáltotta lelkesen.

Tommyt is eléggé elbűvölte a mutatvány ahhoz, hogy ne húzza tovább az anyja haját.

– Mégeccer! – parancsolta.

Gibson megismételte az attrakciót, miközben folytatta a telefonbeszélgetést.

– Oké, Zeb, értem. De az a helyzet, szerencsém is volt, hogy a megfelelő helyre kattintottam, és pár hasznos trükkös keresést is elvégeztem. Arra viszont nincs garancia, hogy ez újra megtörténik. A jogászoknak kérvényezniük kell, hogy zárolják ezeket a számlákat, még mielőtt az ürge a jó ég tudja, hová utalja át a pénzt. Utánanéztem: az összes számlát befagyaszthatjuk, mivel az említett országok a nemzetközi bankszövetség tagjai. Tehát Larkin nem tudja megkenni őket anélkül, hogy annak súlyos következményei ne lennének a nemzetközi pénzvilágban betöltött szerepükre nézve.

Egy pillanatra elhallgatott, aztán megint feldobta a labdát, hogy kiszedje Tommy mutatóujját a jobb szeméből. Gyors mozdulattal ismét elkapta a labdát.

– Larkin már egész biztosan bánja, hogy nem rejtette el jobban a pénzt, mondjuk a Cook-szigeteken, egy offshore számlán, vagy nem mosta tisztára – mondta, miközben igyekezett féken tartani ficánkoló kisfiát. – Azokhoz a végrehajtókhoz is eljuttattam a bizonyítékokat, akiket a hitelezők küldtek rá, úgyhogy már ők is követik a pénz útját. Zürichben és Csádban sikerült megakadályozni a további pénzáramlást, de Bermudán még nyitva a számlája. Szóval nagyon kemény légy, de legfőképpen nagyon gyors!

Mintha Tommy csak arra várt volna, hogy az anyja végigmondja, lehányta Gibsont, aki rémülten nézte, ahogy a kisfiú gyomortartalma lefolyik az egyetlen tiszta ruháján, egy része pedig a csupasz lábfején terül szét, hogy aztán a szőnyegre folydogálva gyarapítsa a foltok számát.

Darby nevetve mutatott a testvérére.

– Tommy ügyes.

Gibson a fiára nézett, akinek a tekintete mindent elárult. Berohant vele a mosdóba, még éppen időben ahhoz, hogy a fiút a vécécsésze fölé tartsa, és lenémítsa a headsetet. Tommynak valahogy sikerült eltévesztenie a célt, így aztán a vécépapírtartóra és Gibson papucsára hányt, amelyet még akkor felejtett ott, amikor korábban megpróbált vécére menni. Csakhogy közben nagy csattanást hallott, kirohant, és Tommyt a konyhakövön találta, egy halom virágfölddel beborítva, amely az egyik virágcserépből dőlt rá. Levetkőztette a fiút, és a mosógépbe rakta a ruháit. Legszívesebben Tommyt is betette volna, de arra annyira nem vágyott, hogy a gyermekvédelmisek kopogtassanak az ajtaján. A papucsáról azonban megfeledkezett, ahogy arról is, hogy mennyire kell pisilnie.

Egészen mostanáig.

Letette az öléből Tommyt, és a szemetesbe dobta a lehányt papucsot. Megmosta az arcát, miközben igyekezett nem nézni a trutyit, ami a ruhájáról a mosdóba csöpögött, ugyanis attól félt, hogy a látványtól ő is elhányja magát. Megtörölközött, leült a vécére, és miközben Tommyt támogatta, végre volt alkalma pisilni.

Visszakapcsolta a headsetet, amelyben Zeb egész végig beszélt, mit sem sejtve a vonal túlsó végén kibontakozó drámáról.

– Szóval, ahogy mondtam, nagyszerű munkát végeztél, Mick. Menj el valahová ma este, és ünnepeld meg! Természetesen a cég állja a cechet. Kapcsolódj ki, megérdemled! – ajánlotta fel Zeb.

– Hát persze, kicsípem magam, és szűk estélyiben kortyolgatom a pezsgőt meg eszem a kaviárt – válaszolta kissé gúnyosan.

– Érezd jól magad, olykor mindenkinek szüksége van egy kis lazításra! – bátorította Zeb.

– Hát igen, hogyne! – helyeselt.

– Ja, és legközelebb inkább Zoomon beszéljünk, szeretem látni a munkatársaimat – mondta Zeb.

De nem ennek az embernek az arcát. És nem most, és talán nem is a következő tíz évben, gondolta Gibson.

– Igen, úgy sokkal jobb lesz – válaszolta.

Bontotta a vonalat, lehúzta a vécét, és a fiára pillantott, aki a hasát simogatva nézett fel rá.

– Most már sokkal jobb, mami – mondta megkönnyebbülten Tommy.

– Azt elhiszem.

2. fejezet

Gibson lefektette a gyerekeket, lezuhanyozott, majd az egyik kezében egy csésze mentateával, a másikban egy zablisztből készült mandulás sütivel besietett a dolgozószobába. A koszos ruháját – jobb híján – melegítőnadrágra, pólóra és bokazoknira cserélte. A testhez simuló estélyi még váratott magára, tekintve, hogy nem is volt neki, és ünneplésben egyébként sem lesz része. A tea és a süti volt a pezsgő és a kaviár anyukaverziója.

Legalábbis számára.

A bébiőr a polcon pihent, lágy szuszogás hallatszott belőle, amelyet olykor Tommy hortyogása szakított meg. Gibson nagyot sóhajtott, és bízott abban, hogy a gyerekek ma is alszanak legalább egy órát. Az anyaságban az egyetlen biztos dolog, hogy minden egyes nap különbözik a többitől.

A monitorokból tükröződő arcképére pillantott.

Gibson százhetven centiméter magas volt, ha teljesen kihúzta magát, de ezt sosem tette a gyerekek születése óta. Úgy érezte, hogy a jobb csípője vagy tíz centivel kijjebb van, mint a bal, és nem tudta, hogy visszatér-e a normális pozíciójába. Abba pedig bele sem mert gondolni, hogy nézhet ki a gerince, de ha a krónikus hátfájdalom ennek az eredménye, akkor biztosan katasztrofális állapotban van. A csípőjén, a fenekén és a hasán még volt némi makacs súlyfelesleg a szülések óta, és úgy érezte, ettől már sosem fog tudni megszabadulni. Fekete haját rövidre vágatta, mert ugyan kinek van ideje hosszú hajjal bajlódni? Az arca kissé felpuffadt, a bőre foltos lett – az orvos szerint a szüléskor felszabaduló hormonoknak köszönhetően –, pedig ezt egyetlen, terhességről szóló könyv sem említette. Mostanra teljesen eltűnt az a karcsú, dinamikus sportoló, aki a középiskolában és az egyetemen volt.

Kemény, harcias, a labdát ügyesen megszerző irányítóként játszott a kosárcsapatban, elképesztően jól dobott középtávolról, pontosan passzolt, remekül látott a pályán, és egyfolytában mozgásban volt. Később helyszínelőként, majd járőrként, végül nyomozóként hat egymást követő évben is megnyerte a kapitányság által rendezett tíz kilométeres futóversenyt, mind a férfiakat, mind a nőket megelőzve. A férfiak a táv elején mindig gyorsabbak voltak nála, ám az ötödik kilométernél kezdtek elfáradni. Gibson igyekezett nem túl feltűnően mosolyogni, amikor ezen a ponton elhúzott mellettük.

Mostanában azonban még a lépcsőzés is problémát jelentett.

Phillyben a Temple Egyetemre járt, ahol a legendás Dawn Staley volt az edzője. A drámát választotta az egyik fő tárgynak, és jó néhány diákelőadás főszerepére is felkérték. Az évfolyamtársai meg voltak győződve arról, hogy egy napon a Broadwayn fogják viszontlátni.

Az egyetem elvégzése után elgondolkodott, hogy ha nem is főállásban, de megpróbál színpadi karriert csinálni. Hamar rá kellett jönnie azonban, hogy fél gőzzel ez nem fog menni, mert sok tehetséges és elszánt emberrel kellett volna versenyeznie, akik mindannyian halálbiztosak voltak abban, hogy a Broadwayn a helyük.

Gibson már gyerekként is remek gamer és igazi számítógépzseni volt. Az egyetemen is felvette ezeket az órákat, hogy bővítse ismereteit, mert tudta, hogy ezzel a szaktudással mindig lesz munkája. Sőt még a profi kosárlabdázáson is eltűnődött, azonban hamar rádöbbent, hogy a női NBA-hez nem elég ügyes, és az alkata sem megfelelő.

Így aztán az apja nyomdokaiba lépett, és a rendőrségen kezdett el dolgozni. Az apja majd kicsattant az örömtől, az anyjáról azonban ez nem volt elmondható. Gibson egészen a bűnügyi nyomozó státuszig lépegetett felfelé a ranglétrán, amikor megtalálta azt a férfit, akit élete szerelmének gondolt.

Peter Gibsonnak hívták, magas, jóképű, vicces, társasági ember volt. Ám Gibson arra csak későn jött rá, hogy a világ legnagyobb szemétládája is. A férfi egyfolytában azt mondogatta, hogy nagy családot szeretne, de amikor megszületett az első gyermekük, teljesen megváltozott: duzzogott, hogy nem mehet el sehová a barátaival, és a hétvégéi sem szabadok az apai teendők miatt. Amikor Gibson a második gyermekükkel, Darbyval esett teherbe, a férfi fogta magát, az összes bankszámlájukat lecsapolta, és lelépett a titkárnőjével. A nő pedig ott maradt egy csecsemővel, egy úton lévő babával, és akkora jelzálogkölcsönnel meg számlákkal a nyakában, amelyeket nem tudott egy fizetésből rendezni.

Megpróbálta megtalálni a férfit, de az úgy eltűnt, hogy Gibson szerint biztosan profi segítséget is igénybe vett. Aztán a bank elvette tőle a házat, ezért kénytelen volt otthagyni a rendőrséget. A virginiai Williamsburgbe költözött, ahol a nyugdíjas szülei éltek. Szerencsére kapott munkát a ProEye nevű magánnyomozó-ügynökségnél, amely a nyomozások nagy részét online végezte. Jól megfizették. Gibson használhatta az informatikai tudását, és gyakorlatilag teljes állásban dolgozhatott otthonról. És szerencsére ott voltak a szülei, akik szükség esetén segíthettek neki, és vigyázhattak a gyerekekre.

Kezdett talpra állni, de az egyedülálló anya szerepe még úgy is komoly kihívást jelentett, hogy a közelben laktak a szülei, akik egészségügyi problémákkal küzdöttek, és inkább órákon át malmoztak az orvosi rendelő várójában, mint hogy segítsenek a gyerekek körül. De Gibson megoldotta, mert nem volt más választása, és mert szerette a gyerekeit. Még akkor is, ha időnként lehányták.

A ProEye, amelynek Gibson dolgozott, elsősorban olyan gazdagok vagyonára vadászott, akik nem vettek tudomást a bírósági ítéletekről, a hitelezők követeléseiről, mert dörzsölt sztárügyvédek, ravasz könyvelők és sárdobáló PR-szakemberek hada vette őket körül. Rengeteg dúsgazdag csaló volt, így a cég és Gibson ki sem látszott a munkából.

Ezek az emberek jellemzően nem akarták visszafizetni az adósságaikat, és úgy éltek, mintha a törvény rájuk nem vonatkozna. Míg egy autószerelőt, egy bolti pénztárost vagy egy raktárost pár ezer dollárért vegzált az adóhatóság, a milliárdosok sakkban tartották a hivatalt az óriási jogi és könyvelői apparátusukkal.

Egy alkalommal jelen volt az egyik milliárdos vádlott tanúvallomásánál. A férfi azzal védekezett, hogy a vállalkozásai több ezer munkahelyet teremtettek, és azok az emberek adót fizettek, ő viszont nagyon kevés mozgósítható jövedelemmel rendelkezett, mert értékpapírokban tartotta a vagyonát, amelyekre egy csomó kölcsönt vett fel, hogy fedezni tudja extravagáns életmódját – és így kerülje meg az adóhatóságot –, ráadásul jótékonykodott is. Amikor a kormány megbízottja rámutatott, hogy ez még nem ok arra, hogy a jövedelme után ne fizessen adót, a milliárdos nem azt mondta neki, hogy akkor bassza meg, hanem azt, hogy már nem kell sokáig várni, és ez benne lesz a törvényben. Aztán pedig a jogászának mondta, hogy bassza meg.

Gibson belekortyolt a teájába, harapott a süteményből, aztán a fejére tette a headsetet, és gépelni kezdett. A mostani munkája közel sem volt olyan izgalmas, mint amikor járőr volt, de hát ilyen az élet, néha muszáj kompromisszumokat kötni. Számára ez volt az egyik. Minden anya megtette volna a családjáért.

Talán egyszer majd talál valakit, akivel leélheti az életét, de egyelőre ez nem tűnt túl valószínűnek. Hogy miért? Mert Peter Gibson rengeteg mindent lopott el tőle. Leginkább a bizalmát. A bizalmát a férfiakban, és ami még rosszabb, saját magában.

Előkészült a munkához. Most éppen egy olyan gazembert üldözött, aki nagyjából kétmilliárd dolláros vagyonnal rendelkezett, ám sajnos négymilliárd volt az adóssága. Újabb világbajnok csaló a sok közül! Húsz évvel ezelőtt kevesebb mint ötszáz dollármilliárdos élt a világon, jelenleg közel háromezer. Ez hatalmas vagyongyarapodást jelentett a kevés kiválasztottnak.

És szinte semmit a többieknek – tűnődött.

Ekkor megszólalt a mobilja.

És Mickey Gibson külvárosi, egyedülálló anyaként csordogáló élete egy pillanat alatt megváltozott.

3. fejezet

– Ms. Gibson, Arlene Robinson vagyok a ProEye-tól. Magam is Zeb Brownnal dolgozom, és tudomásom van róla, hogy nemrég beszéltek telefonon.

– Így igaz. Van valami gond a számlák zárolásával?

– Nem, minden rendben megy. Bermudán már folyamatban van az ügy, és amint kinyitnak a bankok Zürichben és Csádban, ott is befagyasztják a számlákat. Remek munkát végzett, ahogy mindig is.

– Köszönöm. Nem emlékszem, hogy beszéltünk volna korábban – mondta Gibson, és újra harapott a sütiből, ivott a teából.

– Valóban nem. Tizennyolc hónapja dolgozom a cégnél, de csak három héttel ezelőtt helyeztek át erre a részlegre. Mr. Brown mindig nagy elismeréssel beszél önről – tette hozzá a nő, és elnevette magát.

– Min nevet?

– Mr. Brown arról is beszámolt, hogy bulizni küldte önt ma este, természetesen a cég számlájára – magyarázta a nő.

– Igen, tényleg így történt – felelte mosolyogva Gibson.

– Mielőtt felhívtam, kicsit utánanéztem önnek, és ha jók az értesüléseim, egyedül neveli a két gyerekét.

Gibson most értette meg, miért nevetett az imént.

– Így van, és épp akkor hányt le a fiam, amikor mondtam Zebnek, hogy zárolják azokat a számlákat – mondta.

– Hát igen... Nekem három öt év alatti gyerekem van, úgyhogy pontosan tudom, miről beszél. És azzal is tisztában vagyok, hogy nem fog ma kimozdulni.

– Úgy beszél, mint egy igazi anya – mondta Gibson mosolyogva. – Egyébként honnan dolgozik?

– Albanyból. Hallottam, hogy körülbelül tíz évvel ezelőtt itt volt a ProEye központja, de aztán világméretűvé nőtte ki magát – válaszolta a nő.

– Igen, nagyon jó kis cég, két éve dolgozom itt.

– Az pedig nagyszerű, hogy dolgozhatunk távmunkában is.

– Pontosan. Megkérdezhetem, hogy miért hívott, Ms. Robinson?

– Szólítson csak Arlene-nek. Van itt valami, ami egy kicsit eltér a megszokott feladatoktól, és azt mondták, magához forduljak.

– Miről lenne szó? – kérdezte Gibson.

– Egy elárverezésre váró, régi birtokról a virginiai Smithfield közelében, a James folyó mellett. Azért is gondoltak önre, mert ott lakik a környéken – magyarázta Robinson.

– És mi lenne a feladat? – kérdezte Gibson.

– Menjen oda, és készítsen leltárt az ingóságokról. Az akta szerint a kulcs a bejáratnál, egy macskát ábrázoló szobor alatt van, ami, tudom, kicsit furcsán hangzik.

– Valóban elég szokatlan, mert normális esetben itthonról végzem a munkámat – felelte Gibson.

– Igen, tudom, szinte mindenki így dolgozik a cégnél. Viszont nekem azt mondták, kérjem meg erre, és ha lehet, akkor még ma menjen oda. Beszéljen Zebbel, ha úgy gondolja, csak most éppen értekezleten van. Szeretnék, ha minél hamarabb odaérne. Szerintem jelentős bónuszt kaphat a terepmunkáért.

Gibson elgondolkodott. Egy pár órás terepmunka sokkal jobb, mint a monitort bámulni, és a bónusz mindig jól jön. Fel kell hívnia a szüleit. Remélte, hogy át tudnak jönni. Megnyitotta a számítógépen a szülei naptárát. Ma nem kell orvoshoz menniük, ez kész csoda! – állapította meg.

– Úgy tűnik, el tudom vállalni a munkát – mondta. – Mit lehet tudni a birtokról, és miért érdekli a céget?

– Itt az infó a monitoromon. Az épületet az 1920-as években építtette egy Mason Rutherford nevű férfi. Nagymenő bűnöző volt, aki főleg vasútépítésből, faiparból és bányászatból szerezte a vagyonát. Volt egy birtoka Coloradóban, egy ötszintes háza New Yorkban és ez a bizonyos birtok Virginiában. Jóval korábban egy brit lord tulajdona volt a terület, de a függetlenségi háború alatt leégett. Még az is lehet, hogy találkozik pár szellemmel – tette hozzá Robinson nevetve.

– Pont arra vágytam, hogy szellemvadász legyek – gúnyolódott Gibson.

– Rutherford 1940-ben hunyt el. A felesége, Laura, aki sokkal fiatalabb volt nála, 1998-ig lakott a birtokon. Ő százéves korában halt meg. Ezután az enyészeté lett a hely, bizonyára nagyon sokba került a fenntartása.

– És a jelenlegi tulajdonos? – kérdezte Gibson, miközben azon gondolkodott, hogy mit fog felvenni.

– A hírhedt Rutger Novak vette meg hét évvel ezelőtt, és rengeteg pénzt áldozott a teljes felújításra – folytatta Robinson.

– Rutger Novak? Hallottam már ezt a nevet – morfondírozott Gibson.

– Persze, hiszen hosszú története van a ProEye és Novak kapcsolatának, és nem pozitív értelemben. Elnézést, ha esetleg olyan információt mondok, amelyekről már van tudomása, de Novak német. Harminc éve még komoly nemzetközi üzletember volt, bár mindig gyanús üzleteket kötött. Fegyverkereskedő, közel-keleti nagykutyák hátvédje, igaz, szinte minden üzleténél mindkét oldallal bizniszelt, két kapura játszott. Aztán hanyatlani kezdett a birodalma, és úgy tűnt, csendben el akar tűnni a megmaradt vagyonával. Ám ekkor valószínűleg hozhatott pár rossz döntést, ami teljesen lenullázta. Ekkor elkezdett mindenkitől kölcsönkérni, és kiderült, hogy a biztosítékként felkínált vagyon nagy része kamu. A ProEye már évekkel ezelőtt nyomozott utána egy pertársaság megbízásából, de kudarcba fulladt a dolog: egyetlen centet sem találtak, bármennyire alaposan nyomoztak is – folytatta.

– Igen, erről hallottam. Akkor még nem dolgoztam itt, de a cég sosem felejtette el a történteket, azóta is emlegetik. Minden új dolgozónak elmesélik a sztorit, mintegy figyelmeztetésül, nehogy bárkinek is a fejébe szálljon a dicsőség, és a következő munkájánál ne legyen elég alapos – mondta Gibson.

– Csakhogy a végzet Novakot is utolérte. Az utóbbi pár hónapban az összes vállalkozása tönkrement – mesélte tovább a történetet Robinson.

– És tudjuk, hol van? Vagy ismét meglépett, mint legutóbb? – kérdezte Gibson.

– Az aktája szerint eltűnt, és annyi tartozása van, hogy a hitelezők minden lehetséges vagyontárgyból pénzt akarnak csinálni. A birtok az egyik ilyen, és ezért jó lenne, ha egy kicsit körülnézne ott. A cég szeretné feledtetni a legutóbb történteket – magyarázta Ms. Robinson.

– Mit is mondott? Smithfield közelében van? Kérem, adja meg pontosabban – kérte Gibson, és hallotta, ahogy Arlene buzgón gépel a vonal másik végén.

– Mogarts Beach és Rushmere között, a Burwall-öbölnél – felelte Robinson, majd lediktálta a pontos címet.

– Köszönöm! Az a leggyorsabb, ha komppal kelek át a folyón. És ha pont sikerül elérnem egyet, akkor egy óra alatt odaérek. Ha a hosszabb utat választom, át kell autózzak Newport Newson, majd átkelni a hídon, ami a James folyón ível át, és még onnan Smithfieldbe, ami nagyjából tizenkét-tizenhárom kilométer. Az egész egy patkó alakú útvonal, és az is kábé egy óra, persze a forgalom függvényében, úgyhogy azt hiszem, inkább ezt választom – gondolkodott hangosan Gibson.

– Na látja, ezért kell ezt olyan emberre bízni, aki ismeri a környéket – válaszolta Arlene.

– Furcsa, hogy még senki sem ment ki a birtokra – morfondírozott Gibson.

– Csak egy órája tudunk a létezéséről, Zeb ezért nem említhette önnek, és persze hivatalosan egy fedőcég a tulaj, de sikerült felfejtenünk, ki áll a háttérben. Az ügyfeleinknek jogos jelzálog-követelése van a férfi teljes vagyonára, és joguk van belépni az összes ingatlanba. Reméljük, hogy Novaknak gyorsan kellett elpucolnia, és nem maradt ideje kiüríteni a helyet. A belső információink szerint a fickó szenvedélyes műgyűjtő, és valószínű, hogy ez az ingatlan is tele van festményekkel, bútorokkal, szobrokkal, a fene se tudja, de a hitelezőknek bármi jól jön a perzsaszőnyegtől az ezüst étkészletig, a borospince tartalmától az értékes könyvgyűjteményig. Örülnek, ha centenként összeszednek pár dollárt – mondta Arlene.

– Rendben, indulok, amilyen hamar csak tudok – mondta Gibson.

– És a gyerekek? – kérdezte Robinson.

– Felhívom a szüleimet, itt laknak a városban – válaszolta Mickey.

– Hát, az aztán nagy előny, az enyémek a nyugati partra költöztek, de szerintem direkt.

4. fejezet

A fekete nadrágkosztüm csípőben pont kényelmes volt, ám derékban szorított, így kidudorodott a hasa, a fehér blúz viszont kifejezetten jól állt neki. Gibson mégis dühöngött, mert bár a blúz az övé volt, a nadrágkosztümöt az anyjától, Dorothy Rogerstől kellett kölcsönkérnie.

Két gyereket szültél, idő, amíg regenerálódik a szervezeted. Mondjuk, az is igaz, hogy Darby kétéves, szóval már rég vissza kellett volna fogynod.

Már megbánta a mandulás sütit.

Amikor lefelé sétált a lépcsőn a nadrágjában... és elkapta az anyja tekintetét. Egy szót sem szólt, de az a pillantás, az az önelégült mosoly. Utána az anyja megjegyezte:

– A TJ Maxxban vettem, és azóta sokkal többet edzek, jobban odafigyelek az étkezésre. Ez nagyon fontos, ahogy az ember öregszik. Elég, ha begombolod a felsőrészt, úgy senki sem fogja észrevenni, milyen szűk rád. A szülés után visszamaradt pocak elég szar ügy, nekem harminc év kellett ahhoz, hogy megszabaduljak tőle. Ez a legtöbb nőnek sosem sikerül.

Az anyja ennyit tudott hozzátenni az egészhez, de talán egyik anya sem tud többet tenni a lányáért.

Gibson dél körül ült autóba. Előbb a 64-es autópályán haladt, majd a 17-es főútra fordult, amely átívelt a James folyó masszív hídján. Aztán észak felé kanyarodott, és áthajtott Smithfielden, a világ egykori sonkafővárosán, ahol számos vágóhíd működött. A GPS szerint még tizenegy kilométerre volt Rutger Novak szétesett birodalmának maradványaitól. A teljes út nem lesz több nyolcvan kilométernél, ami viszonylag hosszúnak számított Virginia partvidéki részén, ahol szinte egymást érték a katonai létesítmények; az út többször víz alatti alagútban folytatódott, és sok hídon vitt át. Az óceán homokos fövenye, a folyók finom kanyarulatai bőr alatti kapillárisokként csörgedeztek, vagy vastag artériaként hömpölyögtek.

Gibson gondolkodott rajta, hogy visszahívja Zeb Brownt, de tudta, hogy a férfit nagyon leköti az ügy, amiről délelőtt beszéltek. És tulajdonképpen izgalommal töltötte el, hogy végre kiszabadulhat a házból.

Követte a GPS által megadott irányt, mígnem ráfordult egy hosszú, szűk útra, amelyet két oldalról hatalmas fák szegélyeztek, és már a kora tavaszi rügyek is megjelentek rajtuk. Gibson az övére csatolt pisztolytáskához nyúlt. A nyolclövetű Beretta Nano súlyban és méretben hasonlított a Glock 26-oshoz, amit a rendőrségen használt, és a töltények is hasonlók voltak. A picit kisebb markolat azonban jobban illett a tenyerébe. A kilenc milliméteres Luger töltény valószínűleg minden útjába kerülő akadályt megállított volna.

Úgy vette elő a fegyvert a hálószobaszekrény tetején lévő számzáras széfből, és úgy rögzítette a tokba, hogy az anyja ne vegye észre. Az asszony mindig is ellene volt, hogy a lánya rendőrnek álljon, de Gibson az apja nyomdokaiba akart lépni. Ő volt a legidősebb gyerek a két öccse előtt, és csodálattal tekintett az apjára. Figyelembe véve az anyja kérését, először bűnügyi helyszínelő lett, ami megnyugtatta az anyját, mert Gibson akkor ért a bűncselekmény helyszínére, amikor elmúlt a veszély.

Titokban felvételizett a rendőr-akadémiára, amitől az anyja dührohamot kapott. Az apja, Rick Rogers közbelépésére volt szükség ahhoz, hogy Gibson követhesse az álmait. A nő tudta, hogy az apja nagyon büszke rá, bár nem nagyon mutatta, mert a Rogers családban ez nem volt szokás. Gibson egy kezén meg tudta volna számolni, hogy az anyja hányszor ölelte vagy puszilta meg. Azt meg, hogy az apja hányszor, egyetlen ujján meg tudta számolni: a rendőr-akadémián, a diplomaosztóján.

A férfi Gibson esküvőjén sem tette meg, és ezt még a szertartás előtt meg is indokolta a lányának.

Lekanyarodott az útról, és rátért egy másikra. Ekkor pillantotta meg a birtokot, az út jobb oldalán.

És lehet, hogy találkozom egy angol szellemmel ebben a régi házban.

Ekkor a kocsifelhajtó két oldalán megpillantotta a kőszobrokat. Lassított. Az egyik szobron egy tábla hirdette: STORMFIELD.

Arlene Robinson nem említette a hely nevét.

A kovácsoltvas kapu nyitva állt. Kicsit távolabb, részben a nagyra nőtt bokrok takarásában volt a postaláda. Ráhajtott a macskaköves útra, amely nemsokára nagy kanyart vett, és feltűnt a régi kúria épülete, amely semmiféle renováláson nem esett át, amióta megépítették. Rutger Novak felújítása valószínűleg csak a belső tereket érintette.

Az épület stílusában keveredett a régi főúri, a középkori, a gót, sőt némi versailles-i is, bár ennek oka nem volt egyértelmű. A vakolat már kissé megkopott, itt-ott foltok ütköztek ki rajta, ami nem is csoda, hiszen az épület hosszú évek óta próbált ellenállni a kérlelhetetlen elemeknek, a sós és édesvíz keverékéből álló tölcsértorkolat felől támadó szélnek.

Gibson leparkolt, és kiszállt. Csak a szél zavarta meg a csendet, meg időnként egy-egy madár, amely a közelgő tavaszt köszöntötte. A fák még kopaszok voltak, borús volt az idő. Gibson eltűnődött, hogy sötétedés után nemigen fog látni, és az is eszébe jutott, hogy sietnie kell, mert a házban valószínűleg nincs áram.

Kivette a zseblámpáját a furgonból, mert arra számított, hogy a hatalmas épületben a kintről beszűrődő fény ellenére is biztosan lesznek sötét helyiségek.

Elindult a három és fél méter magas, masszív tölgyfa ajtó felé. Útközben megtalálta a macskaszobrot, alatta pedig a kulcsot. Amikor a helyére tette a szobrot, olyan érzése támadt, mintha a macska figyelmeztetni akarná, hogy távozzon, mielőtt még túl késő lenne.

Kinyitotta az ajtót, és belépett. Dohszag csapta meg az orrát. Ezt kissé különösnek találta annak fényében, hogy a ház állítólag nemrég még lakott volt. De persze az is lehet, hogy itt mindig ilyen szag van.

Körülnézett a riasztót keresve, és egy kicsit meg is ijedt, hogy megszólal, mert nem ütötte be a kódot. Tőle balra meg is találta, csakhogy sötét volt a kijelzője.

Ez is furcsa.

Ugyanakkor meg is könnyebbült, mert nem tudta a kódot.

Kivette a táskájából az iPadet, és videóüzemmódba kapcsolt. Fogalma sem volt az épület alaprajzáról, ám tekintve, hogy majdnem akkora, mint egy bevásárlóközpont, tudta, hogy egyhamar nem fog végezni. Az előcsarnokban kezdett, amit két darab két és fél méter magas, egész alakos páncél őrzött, amelyek még így is eltörpültek az óriási helyiségben.

Aztán a hatalmas ebédlő következett, amelyben barokk bútorok és egy Chippendale stílusú tálalószekrény állt. Az évek során, a gazdagok vagyonának felkutatása közben Gibson a műtárgyak igazi szakértőjévé vált. A falakon olajfestmények függtek, jellemzően gyarmati és vízparti tájképek. Kétségei támadtak az eredetiségüket illetően, de ha mégis azok voltak, akkor sem lehettek túl értékesek. Egy tizenkilencedik századi, földgömbbel kombinált gurulós kis asztal és néhány perzsaszőnyeg is díszítette a helyiséget. Ezek hozhatnak némi pénzt, gondolta.

Végigment a folyosókon, minden szobában készített videót, és fel is mondta rá az információkat a tárgyak leírásával. Később majd egyenként rákeres a neten. Megállt egy széles ablak előtt, a lemenő napot nézte. Az épület mögötti terület egészen a James folyóig futott le, amely csillogón, méltóságteljesen folyt Newport News partjainál, hogy aztán keletnek fordulva Hampton és Norfolk között elérje a Chesapeake-öbölt. Utána már csak az Atlanti-óceán volt.

Gibson néhányszor már áthajtott az öbölt átszelő híd-alagút útvonalon, és nem élvezte a dolgot. A több mint huszonhét kilométeres út mellé mesterséges szigeteket építettek, és a híd egész egyszerűen eltűnt az öböl közepén, ahogy az út az alagútba ért. Mintha az autópálya öngyilkos ugrással a tengerbe vetette volna magát, lerántva a rajta lévő autókat is.

A part mentén észrevett egy régi csónakházat, amelyhez egy móló tartozott. Egy letakart jacht áll a dokkban, talán ebből bejöhet pár dollár. Gibson úgy döntött, hogy még világosban ellenőrzi. Azt már tudta, hogy az épületben nincs áram, ezért nem működött a levegőkeringető, ami magyarázatul szolgálhat a dohszagra is

A csúszós kövekkel lerakott gyalogúton sétált le a folyópartig. A hajó Formula márkájú volt, a fehér hajótestet piros és kék minták díszítették. Tizenkét méter hosszúra becsülte, és úgy tűnt, jó állapotban van, bár a téli hajóponyva még rajta volt, így Gibson nem láthatott mindent. Erről is készített egy videót, aztán megpróbált bejutni a csónakházba, de zárva volt. Bekukucskált az ablakon, ám nem sok mindent látott.

Visszament a házba. A könyvtárban folytatta a nézelődést. A többnyire üres polcok azt jelezték, hogy Novak vagy már elvitte a könyvek nagy részét, vagy nemigen szeret olvasni.

Odasétált az egyik polchoz, hogy alaposabban szemügyre vegyen egy vázát, és ekkor hirtelen érzett valamit a bokájánál.

A falat fürkészte, ami nem pontosan találkozott a hozzá kapcsolódó faborítással. Két-három centi kiállt. Letette az iPadet, megfogta a faborítást, és erősen maga felé húzta. Legnagyobb meglepetésére a faborítás engedett, a fal kinyílt. Odabent teljes volt a sötétség. Gibson fülét ekkor egy halk, duruzsoló hang ütötte meg, és enyhe fuvallatot is érzett. Ugyanaz az érzés volt, mint amit a bokáján érzett az imént: levegő áramlott a sötétből.

Bekapcsolta a zseblámpát, és beállította a fénysugár nagyságát, hogy minél szűkebb helyre koncentrálódjon. A másik keze a Beretta markolatán pihent. Négy lépést tett befelé, amikor meglátta a huzat forrását: a falnyílástól nagyjából harminc centiméterre egy akkumulátoros ventilátor állt a padlón. Gibson továbbment.

És ekkor megcsapta a szag.

A francba, ezt ismerem!

A járat kanyarodott, vele együtt ő is, miközben a nedves kőfalakat pásztázta a lámpával. Valószínűleg egyidősek az épülettel.

Ide-oda mozgatta a lámpát, ahogy egyre beljebb haladt.

Aztán megállt, és egy helyre világított.

A zseblámpával egy kidülledt szempárt és vakító fogsort világított meg.

A magas, idős, őszes, enyhén kopaszodó férfi egy fotelban ült.

A férfi halott volt, ami meg is magyarázta a szagot.

A test bomlásának mértéke pedig azt mutatta, hogy már jó ideje véget ért az élete.

5. fejezet

A rendőrautó nagyot fékezve állt meg a bejárat előtt, ahol Gibson a lépcső tetején ülve várakozott. A nő felállt, és a két egyenruhás rendőr felé indult, akik az Isle of Wight-i seriffhivatalból jöttek.

– Ön tette a bejelentést? – kérdezte az egyik.

Gibson bólintott, és megmutatta nekik az igazolványát.

– Odavezetem magukat.

Elkísérte a rendőröket a helyiséghez, ahol megtalálta az idős férfi hulláját. Az egyik férfi a küszöbhöz érve megállította Gibsont, és megkérte, hogy odakint várakozzon. Az egyikük vele maradt, és Gibson tudta, hogy azért, mert jelenleg ő a gyanúsított. Fél órán belül még több autó érkezett, ezúttal a smithfieldi rendőrségről, valamint egy nyomozó Isle of Wightból. Öt perccel később újabb férfi jelent meg, aki Wilson Sullivanként mutatkozott be Gibsonnak, és Virginia állam bűnügyi hatóságának a nyomozója volt.

A rövid kócos hajú, gyűrött zakójú, közel százkilencven centiméter magas, izmos, széles vállú, szögletes arcú férfi negyven év körül járhatott.

Igazi zsaruszeme van. Éber, elgondolkodó, gyanakvó, kutakodó, gondolta Gibson.

Mindannyian bementek, hogy megnézzék a hullát, és még éppen időben tették ezt, a helyszínelők érkezése előtt, akik kipakolták a felszerelésüket, majd bementek a helyiségbe, hogy nyomokat keressenek.

Később Sullivan visszajött, és leült a lépcsőre Gibson mellé.

– Sokáig kell még itt maradnom? – kérdezte a nő. – Otthon két kisgyerek várja, hogy végre hazatérjek. Különben is már részletesen beszámoltam arról, hogyan találtam meg a hullát.

Sullivan rágyújtott, és a nővel ellentétes irányba fújta a füstöt.

– Le kéne már szoknom róla, de a tapasz egyáltalán nem vált be. Ahogy más se. És hát az az igazság, hogy szeretek cigizni.

– Sok olyan zsarut ismerek, aki dohányzik. Hozzátartozik a munkához.

A férfi végigmérte Gibsont.

– Szerintem maga is zsaru.

– Miből gondolja? – kérdezte mosolyogva Gibson. – A hihetetlenül kisportolt testemből?

– Talált egy hullát egy hátborzongató helyen, mégsem hisztériázik, nem sír, még csak nem is zaklatott. És feltűnt, hogy milyen otthonosan mozog a hatóságiak között.

– Oké, lebuktam. Két évig Jersey Cityben voltam helyszínelő, aztán hat évig járőr, négy évig pedig nyomozó.

– Plusz két gyermek anyja. És a férje?

– Elváltam.

– Elmondaná, hogy került ide? Tudom, hogy szerepel a vallomásában, de öntől szeretném hallani.

Gibson elmesélte, kinek dolgozik, és hogy kapott egy telefont.

– Tudna nekem mutatni valamilyen igazolványt, ami bizonyítja, hogy a ProEye-nak dolgozik?

Gibson elővette a jogosítványát és a ProEye-igazolványát is.

Sullivan megnézte ezeket, majd visszaadta.

– Szeret nekik dolgozni?

– Számomra tökéletes, rugalmas munkaidő, és többnyire otthonról végzem a munkám.

– Most mégsem ez a helyzet – jegyezte meg Sullivan, majd elnyomta és zsebre tette a csikket. – Nem szeretném beszennyezni a bűncselekmény helyszínét – magyarázta. – Tehát Rutger Novak után nyomoz?

– Igen.

Sullivan szeme megvillant, és ez nem tetszett Gibsonnak.

– Hallottam már róla, bár az utóbbi időben nem nagyon. Nem is tudtam, hogy a környéken lakik.

– Én meg azt sem tudtam, hogy létezik ez a hely, nemrég költöztem ide. Nekem azt mondták, hogy egy Mason Rutherford nevű bűnöző építtette a házat még az 1920-as években, előtte meg egy angol lord háza állt itt, amely leégett a függetlenségi háború alatt.

Sullivan tekintete megint egészen furcsa volt, és ez még kevésbé tetszett Gibsonnak, mint az előbb.

– Miért néz így? – kérdezte.

– Én is csak pár éve élek a környéken, Észak-Karolinából költöztem ide, viszont elég gyorsan tanulok. És sosem hallottam arról, hogy egy angol lord élt volna itt valamikor, ahogyan Mason Rutherfordról sem hallottam. Mielőtt azonban elindultam volna ide, utánanéztem Stormfieldnek, és kiderült, hogy a birtok sosem volt Rutger Novaké.

– Nem... nem értem – hebegte Gibson zavartan.

– Én sem – válaszolta Sullivan, és olyan szigorúan nézett a nőre, ahogyan Gibson maga is gyakran tette még nyomozó korában, amikor gyanúsítottakat hallgatott ki.

A francba!

Sullivan elővette a telefonját, és felolvasta, amit Stromfieldről talált az interneten.

– Stormfield nem az 1920-as években épült, hanem 1950-ben építtette egy Richard Turner nevű férfi. Az ő dédunokái éltek itt, mielőtt a jelenlegi tulaj megvásárolta volna az ingatlant. A férfi a reklámiparból tett szert jelentős vagyonra New Yorkban, de erről a vidékről származott, és hazatért, hogy felépítse ezt a birtokot. Egészen hat évvel ezelőttig a leszármazottai laktak itt – tette hozzá, majd várakozón nézett Gibsonra.

– Ezt... ezt egyszerűen nem értem. Nekem azt mondták, hogy Laura Rutherford élt itt 1998-ig. Ebben az évben hunyt el, százéves korában, és...

Sullivan megfordult, mert egy egyenruhás rendőr szólította.

– Elnézést – mondta, és odament a rendőrhöz.

Sugdolózva beszélgettek, és közben többször is Gibsonra néztek, aki egyre kellemetlenebbül érezte magát. Az órájára pillantott, és várta, mikor hívja fel az anyja, hogy hol a csudában van már.

A rendőr visszament a házba, Sullivan pedig ismét leült Gibson mellé a lépcsőre. Mogorva volt az arca, de egyébként semmit sem lehetett kiolvasni belőle.

– Valami baj van? – kérdezte Gibson.

Sullivan elővett a zsebéből egy öngyújtót, és ki-be kapcsolgatta.

– Felvettük a kapcsolatot a ProEye-jal, és most hívtak vissza.

– És nyilván igazolták, hogy nekik dolgozom.

– Így van.

– Úgy sejtem, most jön a de.

– De nem kérték meg magát, hogy nézzen itt körül, ahogy nem is beszéltek magának Stormfieldről. Fogalmuk sincs arról, mi ez a hely, és arról sem, hol is van pontosan.

Gibsonnak elakadt a lélegzete.

– Kivel beszéltek a cégnél?

– Zeb Brownnal. Azt mondta, ő a maga közvetlen főnöke.

– Igen, valóban az.

– Megmagyarázná az ellentmondást? Csak mert úgy tűnik, valaki hazudik kettejük közül, és szeretném tudni, hogy kicsoda.

– Mondtam már, hogy a cég albanyi irodájából hívott fel egy Arlene Robinson nevű nő, és...

– Nem dolgozik Arlene Robinson nevű személy az albanyi irodájukban. Sőt egyáltalán nem dolgozik ilyen nevű nő a ProEye-nál. Szóval hadd tegyem fel még egyszer a kérdést: mit keres maga itt?

Gibsonnak több forgatókönyv is lepergett a fejében.

– Felhívott egy nő, és Arlene Robinsonként mutatkozott be. Azt mondta, ő is Zeb részlegén dolgozik. Egyébként mindez csak pár órával azután történt, hogy beszéltem Zebbel, egy másik üggyel kapcsolatban.

– És kétkedés nélkül hitt neki? – kérdezte a nyomozó, és feltartotta a mobilját. – Öt percig tartott, hogy egy kis helytörténetre tegyek szert.

– Nézze, a nő tudta, hogy Zeb és én korábban beszéltünk egymással, és egy csomó részletet idézett a beszélgetésünkből, volt, amit szinte szó szerint. Ebből feltételeztem, hogy ott dolgozik, máskülönben honnan lett volna ezekről tudomása? Sőt az is ismert volt számára, hogy kicsi gyerekeim vannak. No meg az is, hogy a környéken lakom. Azt mondta, ezért kérnek meg engem, hogy idejöjjek, és felmérjem a terepet. A nő azt állította, hogy Rutger Novak hatalmas adósságokba keveredett, és a hitelezői szeretnének már pénzt látni valamiből. Márpedig a ProEye éppen ilyen ügyekkel foglalkozik, tehát semmi okom nem volt arra, hogy kételkedjek a hívás vagy akár a megbízás valódiságát illetően.

– Ahogy az imént említettem, nem Rutger Novak a birtok tulajdonosa.

– Nem tudtam. De ha nem ő, akkor ki?

– A halott férfi, Daniel Pottinger, akire rátalált a titkos szobában.

– Azonosították?

– Ez még csak az ideiglenes azonosítás, mert a tárcájában megtaláltuk a jogosítványát, és a fotón valóban ő szerepel. Természetesen később egyértelműen igazolnunk kell.

– És ki ő?

– Nyilván egy gazdag ember, de én magam sosem találkoztam vele. Egy szép napon idejött, és megvette a birtokot Turneréktől. Ez minden, amit tudok.

– És hogyan halt meg ez a Pottinger?

– Erről nem nyilatkozhatok – csóválta a fejét Sullivan. – Szükségünk lesz a telefonja híváslistájára, talán le tudjuk nyomozni, ha valóban az történt, amit elmondott.

– Az igazat mondtam, máskülönben mi a francért jöttem volna ide? És miért hívtam volna ki a rendőrséget, amikor megtaláltam a hullát?

– Nem tudom, Ms. Gibson. Mindkét oldalról lehetnek indokok, hogy miért tett volna ilyet.

– Mi az, hogy mindkét oldalról?

– Az egyik oldal az, hogy maga ártatlan, a másik pedig az, hogy valamiképpen szerepe volt Daniel Pottinger halálában.

– Vagy úgy, szóval meggyilkolták? Nem láttam rajta sérülést.

– A jogosítványa szerint maga Williamsburgben lakik.

– Igen, a két gyermekemmel, ahogy azt már mondtam. Most az anyám vigyáz rájuk, és már ideje lenne hazamennem. Hirtelen jött a telefon, és át kellett hívnom őt bébiszitternek. Délelőtt még azt hittem, megint azzal megy el a napom, hogy a neten kutatok a gazdagok vagyona után. Fel sem merült bennem, hogy egy meggyilkolt ember hullájára bukkanok egy nyomasztó, régi házban.

– Nos, valóban sokkal jobb lett volna, ha marad a digitális nyomozó szerepnél, mert a való világ sokkal veszélyesebb.

– És most mi következik? – kérdezte Gibson.

– Követem magát hazáig, beszélgetünk még egy kicsit, és ellenőrzök pár dolgot, amelyek remélhetőleg kihúzzák önt a gyanúsítottak listájáról.

– Komolyan azt hiszi, közöm van ehhez a gyilkossághoz?

– Ön korábban nyomozó volt. Hogy felelne erre a kérdésre?

– Hogy mindenki gyanúsított, amíg be nem bizonyosodik az ellenkezője – mondta Gibson nagyot sóhajtva.

– Jó, hogy még emlékszik rá – felelte Sullivan, és erősen megfogta Gibson karját. – Induljunk!