FILANTRUM

Eric Pascal

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Bármivé lenni a mindenségért.

1. Komfortzóna

Zöld és kék. Összeolvadó neonlámpákként vibrált élénken a két szín mindenfelé a sötétségben.

Örökké a békés fényjáték hipnózisában tudtam volna maradni, de a légikísérő lágyan csengő

hangja az egyre erőteljesebb szólongatásaival kérlelhetetlenül visszarántott a valóságba.

– Hozhatok még valamit, Uram?

– Nem. Nem, köszönöm – feleltem magamhoz térve egy rokonszenves félmosollyal az igencsak szemrevaló, egyenruhás csajnak, miközben ösztönösen próbáltam egy lazára mért túrással helyére igazítani a rémesre aludt sérómat.

– Hamarosan leszállunk. Kérem, készítse elő a védőruháját – folytatta viszonzott derűt mutatva a lehető legtapintatosabbra szabott megszólításom valódi okával.

– A védőruha, hát persze, hogyne! Máris – pillantottam körbe hevesen bólogatva és kínosan fészkelődve, de még kellett egy kis idő, hogy a félálom után ismét el tudjam helyezni magam térben és időben.

Minden pillanatom, mozdulatom és lélegzetem a munkáról szólt akkoriban.

Üzleti utazásaim során a cukorsokkot elősegítő energiafröccsök mértéktelen magamba döntésén kívül időnként megpróbáltam két gazdasági elemzés közt kicsit pihentetni a szemeimet, hogy talpon tudjak maradni az egymást faló cégóriások végtelen láncba fűzött tárgyalásain.

A megbízásaim során rengeteg pénz közelébe kerültem, hatalmas lóvék mozgása felett döntöttem, és közben a saját számlámon is szépen gyarapodtak a nullák. De vajon megérte?

Na, ez az a kérdés, ami az egészségem amortizálása közben egyáltalán nem foglalkoztatott akkoriban.

Ahogyan a társadalmunk a mindenből egyre több és több hajszolásának trendjét sulykolta, a karrierépítés hiú bálványa az elvakult emberek kosztümös tömegeivel együtt engem is totálisan magával tudott rántani.

Elnyújtott ásításom közben a szemeimet dörzsölgetve pislogtam ki a gép szűk ablakának karcai között, az éppen felkelő Nap pedig a foszló felhők közt áthatoló narancsos szikráival vert hunyorgó ábrázatomba némi életet.

Szokatlanul jó időre virradt a Himalája tejszínű párában úszó vonulatai közt, a kopár sziklacsúcsok és a gyorsan szűnő fellegek felett leköszönő csillagokkal még a múló éjjeli égbolt kék és zöld hullámzása is megmutatta magát.

Aurora borealis. Az északi fény már évek óta állandó háttérfestése a nepáli éjszakáknak, mégis ritkán figyelhető meg az ENSZ összefogásában szabályozni vágyott, majd persze totálisan szétcseszett időjárásnak köszönhetően.

A napkoronából kidobódott, töltött részecskék elérik a Föld magas légköri molekuláit, majd egymással látványosan reagálva bevilágítják az eget.

Ez az elmélet az egyik repülőúton vetített ismeretterjesztő szerint, de a különös álmom során kelt benyomásaim abban a lelkiállapotomban mást sugalltak.

Mindig józan és földhözragadt emberként gondolkodtam, de valamiért akkor a levegőben az az érzésem támadt, hogy a világ legmagasabb hegysége felett ringatózó fényhullámok talán többek szimpla fizikai kölcsönhatások milliárdjainál.

Talán. De talán csak a hetek óta tartó kialvatlanság játszott velem, és tett semmit érően fogékonnyá a gyermeteg és időpazarló szentimentalizmusra.

Zsibbadni kezdett a bal karom, miután termetes utazótársam istenesen vállba öklözött.

– Még mindig ez? Komolyan? – nyugtáztam fájdalmas arccal és kérdően kitárt tenyerekkel a rég megunt üdvözlő gesztusát.

– Ja? Ébren vagy? Bocs – eszmélt fel vállat vonva és még egy utolsót horkantva az órák óta tartó durmolásából, a legkevésbé sem komolyan gondolva az utolsó szavát.

Még előttem aludt el, őt bezzeg nem ébresztette fel a 10/10-es stewardess.

Bár meg tudtam érteni, ránézésre talán én sem piszkáltam volna meg. Aki nem ismerte, annak nem tűnhetett túl bizalomgerjesztőnek a csávó.

Valamelyest már ismertem őt, így az idegenekkel ellentétben én nem csak sejtettem, hanem tudtam is, hogy tényleg semmi nem volt benne, ami barátságosnak volt mondható.

A százhúz kilós, kopasz izomtömeg kérges tenyerei egy elfogulatlan megfigyelő számára látszólag ártatlanul pihentek mackósan az ölében, de a szóbeszédek szerint több embert ölt már meg puszta kézzel, mint bármely kötelék katonája akármilyen eszközzel.

Tíz évig volt SEAL-kommandós az amcsi Különleges Erőknél, és Észak-Afrikát is megjárta békefenntartóként a víz- és energiaválság legsötétebb időszakában.

Vastag szakálla felett jéghidegre komorodott arcának mély hegei bizonyították, hogy sok olyat tapasztalt, amit a frontvonaltól messze élők csak a hírportálokon láthattak, őt mégsem a civilizációnk védelme és az aktuális társadalmi berendezkedés megőrzésének szolgálata motiválta.

Szörnyű alak volt, aki mindig is szomjazta az erőszakot, és a földi horrorban élte ki magát.

Állítólag a Ketrecben is felbukkant időnként, de a folyton gyülemlő feszültség levezetése helyett csak unalmas kiruccanásoknak élte meg az izlandi rémtetteit.

Mivel a világban sehol nem találta meg azt az adrenalinforrást, ami ki tudta volna őt elégíteni, úgy döntött, hogy az úgynevezett képességeit a vagyona gyarapítására fogja felhasználni, így lett végül az Exile Bionics rettegett testőre, jelenleg pedig az én kényszerű testőröm.

Egy ideje már én is a cégnél voltam, de csakis szabadúszóként, külsős tanácsadóként.

Első számú szabályom volt, hogy a multik folyamatosan változó erőviszonyai közt független tudjak maradni, amíg csak lehet.

Ez már a harmadik közös utunk volt, és egyelőre nem kellett bevetni az úgynevezett képességeit, de még mindig a hideg kirázott tőle.

Ja, nagy volt köztünk a kontraszt minden tekintetben, mégis éppen nekem, a konfliktuskerülő, fegyvert csak filmeken látott srácnak kellett annak lenni, akinek a nyakába egy ilyen szörnyet akasztott a megbízója.

Huszonnégy éves pénzügyi elemző létemre talán fontos lehettem az Exile számára, mert elvileg ez a félőrült volt a legértékesebb zsoldosuk. Persze az is lehet, hogy túlértékeltem magam, jó eséllyel inkább a projekt sikere volt a fő szempont, én csupán a kiterjesztett kart jelentettem.

– Haló, Öcsi – csettintett vastag ujjaival az orrom előtt, miközben az ébredő Nappal folyamatosan szűnő sarki fénybe merülve kicsit kiszakadtam volna az önkéntesen vállalt mókuskerék bedaráló valóságából.

Önkéntes, de leginkább komfortzónán belüli. A testnek feszített tempó, de a bensőmnek kényelmes.

Kényelmesebb volt a karrierem építgetésével elfedni magamban azt a megmagyarázhatatlan hiányt, aminek okát sosem értettem.

Talán csak azért nem, mert még csak meg sem próbáltam szembe nézni vele?

Mindegy is volt, nem akkor terveztem mély lelki önvizsgálatba fogni, mivel a mellettem ülő fickó szigorú tekintettel kezdett pötyögni a táblagépén.

Talán éppen most érkezhetett meg a következő információmorzsánk?

– Megvan a találkapont koordinátája, itt a kocsi nyitókódja, az aksi pedig fullon lesz, mire odaérünk. Én vezetek – fordult felém lenéző és fogakat villantó vigyorral az erőviszonyok szokásos érzékeltetésére, habár tudtommal ő volt értem, és nem fordítva.

Nehéz sóhajtással és bosszús fejingatással vettem tudomásul a hallottakat, de nem az indokolatlan tesztoszteronkodása bosszantott, hanem az üldözési mániás Exile vezetőségének végtelenül bizalmatlan kommunikációja.

Mindig éppen annyit, amennyit ott és akkor tudnunk kellett, iszonyúan nehéz volt így előre tervezni.

Élhetetlen módszernek tűnt, kész csoda, hogy akkorra már két sikeres fúziót le tudtam bonyolítani nekik.

Ez most más lesz, a meló különlegességét már odafent a menetrend szerinti járaton gubbasztva sejtettem.

Szinte semmit sem tudtam a bekebelezni tervezett vállalatról. Cégérték, tulajok, gyenge pontok, lehetséges alkupozíciók… azért varázsló sosem voltam.

Felfoghatatlannak tartottam, hogy ilyen keretek közt mégis mit vártak tőlem, ráadásul a csepegtetett infók alapján az eddigi legfontosabb ügyletük nyélbe ütésére kértek fel.

Ehhez képest csak annyit árultak el, hogy azért küldtek csupán kettőnket, mert a hely, ahova tartottunk feltehetően nem szerette a felhajtást.

Feltehetően. Már ez a bizonytalanság is felvetett bennem további kérdéseket, de igazán sosem volt kinek címeznem őket.

Minden kérdőjel ellenére belementem a játékba, mivel egyrészt a szakmai kíváncsiság is hajtott, másrészt a siker jó eséllyel szépen csillogott volna a referenciáim közt, főleg az Exile Bionics fémjele alatt.

Puhán landolt a gépmadár, nagyot fújtatva nyugtáztam, hogy ezt is túléltem.

A repüléssel önmagában semmi bajom, de az épített szerkezetekben sosem bíztam igazán.

Mi, emberek mindig is feszegettük a határainkat, a technológia mankójával juttattuk magunkat olyan helyekre, ahol valójában semmi keresnivalónk. Az atmoszféra határáig és azon is túlra, amely helyeket biztosan nem nekünk szántak eredetileg.

Ironikus, a könnyű ítélkezésem közben egészen megfeledkeztem arról, hogy akkoriban én is állandóan a felhők felett utazgattam természetellenesen a Föld legtávolabbi pontjai közt.

– Öltözz, nem érünk rá bámészkodni – mormogta feltápászkodva a kényszerű gorillám a pontosan megérkezett utasszállító állóra fékezése után.

A védőruha. Kötelező kellék volt azon a vidéken. Egész Nepál, Bhután, Tibet területén, de Kína

jelentős nyugati részén is súlyos összegekkel büntették azt, aki az állítólag divatosra szabott vegyvédelmi ruha nélkül lépett ki közterületre.

Az összes utas az ember időjárás feletti uralkodási vágyának sötétzöld bélyegét magára öltve várta csomagokkal felpakolva, hogy felvillanjon végre a pilótafülke feletti lámpa.

Percek teltek el néma csendben, a sötét talárokba öltözve bőven volt ideje mindenkinek átgondolni, hogy milyen furcsa korba is kényszerítette magát az emberiség.

Turisták, üzletemberek, rokonaikhoz hazautazók, munkások és spirituális zarándokok, na meg persze a sehova sem kategorizálható, kattant társam. Mind egy amolyan kollektív tudattal, egyforma egyenruhában éltük meg izzasztó vezeklésnek a csigalassan múlni akaró pillanatokat.

Könnyű sóhajtással vettük tudomásul a palást alakú piktogram epekedve várt piros felvillanását.

Az időjósoknak hála a sisak alakú ábra kigyulladása nélkül legalább a fullasztó fejvédő maszkot az oldalunkon hagyhattuk, a helyzethez képest remek idő ígérkezett odakint.

Egészen frissnek éreztem Katmandu híresen leromlott hegyvidéki levegőjét.

Csend várt a géptörzsön túl, a lépcső tetején behunyt szemmel tudtam még néhány röpke pillanatig fürdőzni a szürkén gyűlő fellegek mögött eltűnő napsugarak melegében, de aztán az egyre keserűbb fuvallatok összetéveszthetetlen íze emlékeztetett, gyorsan meg tudtak változni az időjárási viszonyok azon a vidéken.

Keserű, de határértéken belüli. A reptéren túl a város mindenfelé zölden villogó jelzőoszlopainak erdeje akkor éppen élhető klímáról adott jelentést.

A terminálból a kilométernél is magasabban fekvő, hegyvidéki főváros utcáira kilépve aztán el is ért minket a hely híres nyüzsgése.

Régen a hinduizmus és a buddhizmus békés egymás melletti létéről volt híres, ma már a keresztény és muszlim meggyőződésű személyek és építményeik fokozott jelenlétével a világ minden vallásának központjaként tartják számon.

Az egyetlen hely, ahol az emberek toleránsan és egymás elnyomása nélkül felismerik, valójában mindegyikük ugyanazt a mindenek felett álló Valakit hiszi, keresi, dicsőíti és hívja segítségül, csak más-más úton éri el Őt.

Az emberiség teljes élő kultúrája egyetlen színgazdag településbe tömörülve.

A testet fedő szabványos védőpalástok ellenére a burkát öltők, a kipát, a szikh, pheta és számos másféle turbánt hordók, a nyakukban feszületet viselők az egészen elviselhető időjárási körülmények közt színes kavalkáddá tudták alakítani a zsúfolt utcákat.

– Már most gyűlölöm a helyet – morogta a testőröm magához teljesen hűen. – Erre! – böffentett maga mögé, miután a kezében tartott GPS adatait megszakértette, és méretes hátizsákját bal vállára dobta.– Húzz már innen! – lökte félre az útjába került kéregető, alig négy évesnek látszó ázsiai kissrácot.

Úgy taszította be az egyik sikátorba két zöldségárus közé, hogy rá sem pillantott, csak határozottan törte tovább az utat maga előtt.

– Hé, Kishaver, hol a védőruhád? – hajoltam mellé suttogva és körbe pillantva, mikor megláttam, hogy tradicionális buddhista göncben világít sárgán szerencsétlen az agyonellenőrzött belváros közepén. – Nem is érted, amit mondok, igaz? – eszméltem fel, hogy mekkora barom voltam, errefelé egyáltalán nem egyeduralkodó az angol, sem más verbális kommunikációs forma.

– Nincs szükségem rá – suttogta a sikátor sötétjébe félénken visszahúzódva. – Ahogy neked sem!

– folytatta hangosabban és elkomolyodva, de már egy idősebb nő hangján, közben egyik szeme kék, másik pedig élénkzöld színben villant fel.

– Te… mit mondtál? – hebegtem tágra nyílt szemekkel, mikor felfogtam, hogy utolsóként a nevemet suttogva fordított nekem hátat. – Hé, állj meg! – kiáltottam utána, de már eltűnt a semmiben. – Isaac! – szóltam a távolodó zsoldos felé is, de őt ekkorra már elnyelte a hömpölygő

tömeg.

Gyorsan kellett döntenem. Ez általában jól is ment, de ott nem éreztem azt, hogy van feltétlenül jó megoldás, inkább talán csak kisebbik rossz és óriási rizikó.

A nevemen szólított, tisztán értettem. Pontosan tudtam, hogy mi a feladatom és merre kellene, hogy vezessen az utam, mégis egyetlen szó miatt a karrieremet kockáztatva úgy éreztem, hogy talán el tud csábítani magával a kíváncsiság.

Karrier. Éveken át hajszoltam, de akkor, Katmandu szűk utcáin körbepillantva kérdeztem meg magamtól először, hogy mi is az, ami tényleg számít.

Benne ragadni valamiféle álságos tettvágytól fűtött húsdarálóban, amiről régóta érzem már, hogy magamnak gerjesztve csak egy beazonosíthatatlan űrt próbál betölteni a bensőmben, vagy a komfortzónámból kiszakadva kísérletet tenni egy felkínált, teljesen más irány felé indulni.

– Ó, ne már – sóhajtottam bosszúsan, majd a váratlanul felbukkant körülményt választva a fiú után fordultam, és beléptem a homályba.

2. Dűnék

Megint a kormány mögött. Az elmúlt hónapok egymást érő küldetéseinek sikeres lezárása után naivan azt gondoltam, hogy végre lazíthatok pár napot Tahiti aprócska szigetének régóta kiszemelt paradicsomában, de a naptej és a pálmafák helyett most megint utolért a meló.

Kellett nekem megnyitni az informátorom üzenetét… Ha nem lennék ekkora stréber, mostanra már búvárszemüvegben ismerkedhetnék Francia Polinézia lagúnájának óceáni élővilágával.

Legalább a homok megvan, ha a helyzet jó oldalát próbálom megkeresni.

Idejét se tudom, mikor jártam erre. A végtelenül kietlen és elsivatagosodott alföldi táj nyílegyenes országútján dübörögve ördögszekereket fújnak előttem keresztben a felkelő Naptól melegedő

fuvallatok, mintha nem is abban az országban lennék épp, aminek a védelmére felesküdtem.

Rég elhagyta már a térséget, akinek volt esze, a klíma összeomlásával és az utolsó esőfelhő

eltűnésével évek óta nincs már itt semmi más, csak a terjedő szárazság nyomában járó pusztulás.

Ahogyan korunk jövőbe is tekintő emberét állandóan nyomasztja az a bizonyos háttérgondolat, úgy a szaharai hangulatú tájat szelve nekem is egyre csak az jár a fejemben, hogy vajon meddig húzzuk még így.

Mintha kettészakadt volna a világ. Emberek milliói halnak meg naponta idelent egymás taposása közben a vég elől menekülve, ugyanakkor a szélvédőn át a halványuló csillagok felé pillantva látom, hogy a féktelenség szörnyetege is egyre csak szedi az áldozatait.

A narancsosan hajnalodó égbolton ívelve az aeromobilok csillogó sztrádája rohamosan zsúfolódik felettem, mintha a technológia és a hatalom mindent emésztő mohósága nem is tudna arról, hogy mi zajlik a gyárak falain túl.

Nem kell tudós aktivistának lenni ahhoz, hogy az efféle aggodalmak egy magamfajta hétköznapi elmében is megszülessenek, de amíg minden második bevetésemhez a parancsom szerint én is repülő kocsit használok anélkül, hogy megkérdőjelezném a Tanács utasítását, szintén csak egy tétlen fogyasztója vagyok a zsákutcába futó rendszernek.

Majd legközelebb. Akárcsak az emberek milliárdjai, most én is a prioritásaim szőnyege alá söpröm a világ iránti romantikámat, kicsi vagyok én ahhoz, hogy változtassak a dolgok folyásán.

Az ablakot leengedve ébresztgetem magamat a pirkadati forrósággal, hisz hamarosan elérem a célomat, ahol fejben maximálisan jelen kell lennem, mindenféle felesleges szentimentalizmus nélkül.

Nagyobb gázfröccsöt pumpálva nehezedik lábam a pedálra, a retró V8-as motorblokk megunhatatlan morgása mellett pedig ideje hangerőt adni a kedvenc szintipop bandámra is, hogy ne félálomban kelljen hoznom hitelesen a zsarut.

A visszapillantóból látom, hogy a hátsó sárvédő magasra kapja mögöttem a homokot, miközben a dűnék közé vesző Kilenclyukú hídon átsuhanva a gondosan megformált fonataimat cincálom ki a hajamból.

Hiába imádom őket, egyszerű katonás copfként fogom össze hátul, most tökéletesen kell másolnom egy sztereotípiáknak megfelelő, kocka nyomozócsajszit.

A városhatárt átlépve az elhagyatott toronyházak közti messzeségben az olajkutak hírhedt, rozsdásodó erdejét pillantom meg a porviharból kitűnni, ami csak tovább húz a nosztalgiázgatásomba.

Kővé meredten állják a fuvallatokat, egy évtized telt el már azóta, hogy az utolsót is leállították.

A régészeti szenzációként emlegetett ásatások és a bejáratott hungarikumok már az olajlelőhelyek megnyitásánál korábban is egész komoly turistatömegeket vonzottak a környékre, de az igazi áttörést nem a középkori kegytárgyak, hanem az hozta meg, amikor a sírhalmok alatt rábukkantak a pénzéhséget gerjesztő fekete aranyra.

Hiába tartott évtizedek óta a hidrogéntüzelés mellett az elektromos hajtás önámításáért és a fosszilis energia ellen folyó lobbi, a kőolaj örök sláger maradt.

Mini Szaúd-Arábiaként nevezgették az egyre gazdagabbá váló régiót a bukás előtt, a további lehetőségeket felismerve pedig az olajmezők körül végtelenül terültek mindenfelé a legtutibb biznisznek bizonyuló hiánygabonák szántóföldjei.

A gazdálkodás méregdrága védelmi rendszereivel még a folyamatosan romló időjárási viszonyokat is egészen hathatósan tudták ellensúlyozni, de aztán nem csak az olaj elapadása, hanem az elviselhetetlenné váló klíma is közbeszólt, és az évekre elnyújtott evakuáció lassan szellemvárossá csendesítette a környéket.

Épeszű ember már nem igazán vágyik manapság arra, hogy a lehangoló jelenre emlékeztető

múltba lépve a pusztába épített kapzsiság utcáit járja, de most mégis erre a kietlen kísértettanyára szólított a dolgom.

Az informátorom helymeghatározása alapján az egykori városközpontban hamar meg is találom azt a szerény épületet, ami a körülötte csúcsosodó irodaházakkal ellentétben érthetetlen módon még a mai napig töretlenül aktív.

Közvetlenül a földszintes intézmény előtt állítom le a kocsit, de még így is kendővel az arcom előtt szállok ki a feltámadó légörvényekkel kavargó homokködbe, hogy azt a pár métert sértetlenül tegyem meg az odakint kerekedő ítéletidőben.

Épphogy csak fölém kúszott a délelőtti Nap, máris szürkületire gyengült a fénye, miközben

szemeimet a szúrós szemcsék elől takargatva nyitok be a kapun.

Szerencsére akadály nélkül jutok be a múzeumba a gyarapodó homokkupacokon átgázolva.

Csodálom, hogy a történtek ellenére üzemel, a tárlatokra irányított reflektorok úgy világítanak, mintha nem is törtek volna be az éjjel, hogy ellopják azt a tárgyat, ami talán a legértékesebb lelet a kiállítottjaik közt.

Tudatlanok. Fogalmuk sincs, hogy néhány órája mi is került ki a birtokukból.

Az ásatásokon részt vevő szakértők a tárgy külső jegyeiből gyanították, hogy nem egyszerű

ékszert találtak, de mivel a rendelkezéseikre álló műszerekkel egyelőre nem tudták megerősíteni, hogy több lenne egyszerű földművesi éknél, a további vizsgálatokig kitették csodálni a nagyközönség elé.

Sosem következtek további vizsgálatok, így szerencsére nem kerültek képbe az ereklye valódi eredetével sem.

Jobb is így, a Hivatalon kívüliek világtalansága általában csak megkönnyíti a dolgom.

Meg is pillantom a helyi tudatlant, ahogyan a belső teremből sétál felém a csendtől kongó márványpadlón, meghallhatta a bejárat váratlan nyikorgását.

– Üdv! Segíthetek valamiben? – fogad nem várt szavakkal a harmincas évei vége fele járó, elegáns egyenruhát viselő férfi, azonnal lejött neki, hogy nem szimpla turista bújik a szájmaszkom mögött.

– Igen, köszönöm. Rendőrség – villantom jelvényemet és kamuigazolványomat azonnal az arcába, miközben lecsatolom magamról a homokos szájkendőmet.

– Rendőrség? – kérdez vissza vastag keretes szemüvege mögül csodálkozóan.

– Önök tették a bejelentést, ha nem tévedek – kezdek tapogatózni a bőrdzsekimet porolgatva, talán rossz infót kaphattam az emberemtől?

– Ja, de igen, persze! Csak kicsit későbbre vártuk. Kérem, ne sértődjön meg, de némiképp váratlan, hogy ilyen hamar reagáltak a hívásunkra.

– A Különleges Ügyosztálytól érkeztem, ez egy központi szerv a hasonlóan kiemelt esetekre.

– Kiemelt eset?

– Egyelőre nem tudjuk kizárni, hogy ami az éjjel történt, az egy műkincslopási sorozat újabb szervezett eseménye – magyarázom a sietség okát, miközben a tárlatok felé pillantva próbálom letudni vele a számomra teljesen felesleges köröket.

– Szóval Különleges Ügyosztály – ismétli a hangsúlyából vélhetően benyalt dumát. – Nos, nem gondoltuk, hogy a hatóságokat bármennyire is érdekli egy efféle, szóval tudja…

– Mármint? – válaszolom kimérten, miközben pontosan tudom, hogy a jard valóban nem repül rá azonnal az ilyen ügyekre, főleg nem ilyen kellemetlen vidéken, én pedig most éppen ezt használom ki, mielőtt az igazi bűnügyesek megérkeznek.

– Tudja, egy ilyen… ilyen jelentéktelen ügy. Legyünk őszinték, mindketten tudjuk, hogy csupán a biztosítás miatt volt szükségünk a feljelentésre – folytatja vállat vonva, az már tisztán lejött, hogy a legkevésbé sem érdeklik sem őt, sem az üzemeltetőt a történtek.

– Felveszem az adatokat, és elektronikusan átküldöm Önnek az igazolást, ha úgy megfelel.

– Örök hálánk.

– Szóval?

– Parancsol? – kérdez vissza értetlenül.

– Esetleg megtekinthetném a helyszínt?

– Ó, persze, bocsánat, erre tessék – invitál magával a belső terem felé, miután végre kiszakadt a leplezetlen mustrálásomból.

Határozottan indul a múzeum hátsó részébe, én pedig megszólítva őt értetlenül mutatok a hátunk mögé.

– Nem gond, hogy otthagyja a kasszát?

– Gondolom, nem sokat jár erre, Nyomozó – feleli felém fordulva és elmosolyodva.

– Valóban nem.

– Legjobb esetben hetente, ha betéved ide valaki. Manapság már csak a katasztrófaturisták kószálnak mifelénk.

– A sztalkerek? – kérdezem őt tovább, mert már hallottam korábban róluk.

– Igen, amolyan csernobili kukkolókként járják az utcákat, és fotózgatják magukat a kiürített épületek közt.

– Muszáj megkérdeznem, egyáltalán érdemes így fenntartani ezt a helyet? – pillantok körbe az egyáltalán nem megérősnek tűnő múzeum falain.

– Eléggé borsosak az áraink. Aki egyszer már erre vetődött, az…

– Az úgyis kifizeti. De akkor is, úgy tudom, rendkívül lecsökkent errefelé az emberi jelenlét.

– Elképesztő fanatikusokat látni időnként, a hasonló helyek bakancslistás megszállottjait.

Bármivel és bármennyiért képesek szelfizni, ha azt bizonygathatják vele a neten, hogy jártak erre.

Külön tárlatunk van a város pusztulásáról, ahol VR-szemüvegekkel lehet átélni a helyi időjárás legkeményebb pillanatait. Az egyik termet konkrétan stúdiónak rendeztük be, ahol különböző

effektekkel olyan képeket lőhetnek a látogatók, mintha a szokásos déli, kilencven fokos homoktornádóban állnák a sarat.

– Nincs határa a kreativitásnak, ha pénzt kell csinálni – állapítom meg a hallottak alapján, miközben megtorpanunk az említett cirkuszi helyiség előtt.

– Igen, de sajnos úgy tűnik, hogy még így is veszteséges vállalkozásnak bizonyul mindez. A városvezetés úgy döntött, hogy idén finanszírozza utoljára az intézményünket, jövőre már valószínűleg be kell zárnunk.

– És a műtárgyak?

– Egy fővárosi raktárban lesznek elhelyezve a többi hasonlóan járt intézmény leleteivel – utal arra a tárolócsarnokra, amit egy ideje már szemmel tartok.

– Jó tudni, hogy egyáltalán létezik még errefelé olyan, hogy városvezetés – fűzöm kommentáromat a korábbi magyarázatához, miközben helyiségről helyiségre haladunk előre a középkori sírokból készített kiállítások között.

– Elnézést, de nem találkoztunk már valahol? – kérdezi mosolyogva és gyanakodó tekintettel.

Szemeimet forgatva veszem tudomásul a harmatgyenge dumáját. Elég erős önbizalma lehet, ha nagyjából tizenöt évvel idősebb másodboomerként úgy érzi, hogy bejön nekem bármi is, amit eddig mutatott magából.

Még ha látnék is valamit benne, a legkevésbé sem pasizni jöttem ebbe a porfészekbe, hanem mert a világot kellene megmentenem, és egyre hangosabban ketyeg az óra.

– Most komolyan – erőlködik tovább leplezetlenül az arcomba bámulva. – Nem? Biztosan? –

folytatja az olcsó szövegét, miközben egyre inkább valódi meggyőződést látok a szemeiben.

– Bocs, de vár a meló – térek ki diszkréten a kimondás esetén minden bizonnyal megszégyenítően ható szavaim elől.

– Igen, hogyne, bocsánat. Ha bármire szüksége lenne, csak integessen! A kamerák figyelnek, én pedig már repülök is, addig ott leszek, elöl – magyarázza túl a dolgot, majd zavartan bólint egyet, és sietve távozik a teremből.

A kör alakban kivágott vitrin tükröződése elé hajolva akármennyire is hangzott nyomi csajozásnak, elgondolkodtatnak a teremőrféle tag szavai.

Valamiért egyre többen jönnek azzal, hogy már láttak valahol, meg hogy emlékeztetem őket valakire, bár nem tudják meghatározni a helyet, az időpontot vagy a kérdéses személyt.

Legyen az nő vagy férfi, idős, vagy fiatal egyaránt megtalálnak mostanában a munkám során ezzel a baromsággal.

Talán csak a véletlen vicceskedik, de az biztos, hogy nem igazán tesz jót egy Intéző

tevékenykedésének, ha megjegyzik az arcát.

Nagy sóhajjal lépek túl az időrabló latolgatáson, hisz minden másodperc számít.

Minden egyes pillanattal tovább növeli az esélyét az ismeretlen tolvaj, hogy soha többet ne akadjak a nyomára, és visszafordíthatatlan károkat okozzon a kozmosz szövetén.

A helyszínt végigpásztázva hamar összeáll bennem a kép, sok tetthelyet láttam már.

Akárki is járt itt, céltudatosan a tárgyért jött, de egyértelmű, hogy nem volt profi.

Nagyon nem, egy bolti betörő igényesebben feszítette volna fel a hátsó ajtót, de a biztonsági üveg metszésének repedezett széleiből is látszik, hogy a vitrinnel is meggyűlt a baja, pedig ma már elég spéci és könnyen kezelhető vágókat lehet elérni a feketepiacon.

Ráadásul még kesztyűt sem viselt valószínűleg. A hiányzó apró kincs bársonyozott foglalatjának talapzata mellett egy ujjnyomon csillan meg a zseblámpám súrlófénye, de ugyanígy a roncsolt üveget is összetapogatták.

Kiváló minőségű alapanyag, gyorsan be is fotózom a mobilom nyomfestő alkalmazásával.

Tökéletesen sikerült, az állandó rinyálás ellenére megérte feltöretni a rendőrségi appot a folyamatos leterheltségén siránkozó Elemzőmmel.

– Hahó!

– Basszus! – rezzenek össze a nyomok gyors elemzésébe mélyedve, miközben a korábban láb alatt lévő csávó megint megjelent mögöttem.

Ezüsttálcát tart a szinte reszkető kezében, rajta csészék és egy kancsó kocognak egymáshoz.

Lazának próbál mutatkozni, közben izzad a homloka az izgatottságtól.

– Bocsánat, csak hoztam egy kis kávét. Elég korán kelhetett, és gondoltam, talán nem lesz ellenére a frissítő. Megkínálhatom?

– Nagyon kedves, de…

– Nem fogadhatja el, mindjárt gondoltam – suttogja bosszúsan félrepillantva, számított a reakciómra.

– Akkor csak ide leteszem, hátha mégis másképp döntene. Addig majd elfordítom a kamerákat –

kérkedik a hatalmával kínosan nevetgélve a szerencsétlen, miközben az egyik csészébe beleszürcsölve itt felejti magát mellettem.

– Megérintett valaki bármit a személyzet részéről? Itt és itt? – mutatok a jelentősebb gócpontok felé, ha már kéretlenül is a társaságát kell élveznem.

– Nem, rendszeresen takarítják az üveget, és felügyelet mellett pedig a vitrin belső részét is –

feleli készségesen, miközben sűrűn kortyolgatva toporog mellettem.

Az ujjnyom-elemzés eközben lefutott, nincs találat se a belföldi, se a nemzetközi nyilvántartásban.

– Különös – sóhajtom gondterhelten, mivel nagyon amatőrnek tűnik a tettes, mégsem került még a hatóságok látóterébe.

Vagy elsőbálozó, vagy a látszat ellenére mégis egy ügyes tolvaj lenne?

Bármelyik is, a DNS-keresést innentől kár erőltetni.

– Van a teremben infravédelem, rezonanciadetektor, vagy aktiválódó biztonsági rács illetéktelen behatolás esetére?

– Ennél a kiállításnál nincs, csak a riasztó jelzett be, mikor feltörték a hátsó ajtót – mutat a zárszerkezet körül meghajlított fémtokra.

Különös ez a biztonságtechnikai felszínesség, de inkább nem firtatom a témát, már úgyis teljesen lényegtelen.

– Létezik a múzeumban olyan ereklye, amit komolyabb technológiával védünk, de ebben a helyiségben nézzen körbe, csak baltákat, mezőgazdasági szerszámokat és közönséges vereteket lát –

mutat utolsóként az eltűnt tárgy körüli egyszerű ékek felé. – Itt nincsenek kiemelt jelentőségű

műtárgyak.

– Van esetleg kép a leletről? – kérdezek rá arra, ami egyben az informátorom ellenőrzését is jelenti.

– Természetesen – feleli készséggel, és a zakója belső zsebéből előhúzza a tabletet, amin láthatóan a múzeum teljes készlete fel van töltve fotókkal katalogizálva.

Hiába sejtettem, hogy létezik, a saját szemeimmel látva már egészen megdöbbent a felismerés.

Az adatközlőm nem tévedett, valóban van a felügyelt országomban egy Fekete Pikkely.

Bármennyire is nem szeretném, ott csillog azon a rohadt táblagépen.

A betörőt becsméreltem? Pedig én vagyok az, aki nem ért a munkájához.

Hogy lehettem ennyire vak? Sejthettem volna, hogy nem pusztán geológiai okai voltak az indokolatlan olajkészletek váratlan felbukkanásának.

Rég ellenőrzéseket kellett volna már folytatnom a környéken, vagy legalább egy Elemzőt ráállíthattam volna a témára.

Mindegy, hiába ostorozom magam, a helyzet már bekövetkezett, most reagálnom kell rá, méghozzá minél előbb.

Még azelőtt szükséges pontot tenni az ügy végére, méghozzá a mágikus maradvány biztonságba helyezésével, mielőtt a Tanácsnak jelentést tennék róla, így a hibámat a jó hírrel együtt tálalva talán elkerül majd egy újabb megrovás.

– A kamerák szervereit nem piszkálták meg?

– Nem, a férfi csak itt járt, ebben a helyiségben.

– A férfi? Mutassa a felvételeket – kérem idegesen az idegenvezetőmet, mikor látom, hogy a gépről nem csak a leltárt tudja lekérni, hanem hozzáfér az üzemeltetés teljes rendszeréhez.

Kicsit levetkőzve az eddigi hidegvért, egyre jobban nyomaszt az időmúlás és a sötétben tapogatózás.

Három kattintással máris az éjszakai felvételek vannak előttem a tabletjén.

Látszik a behatolás folyamata, de a kapucnis alak arca nem. Mozgásából és alkatából valóban férfinak tűnik, és talán nem tudatosan, de egyszer sem néz igazán a kamera felé.

Először csupán halvány arcrészletek vehetőek ki a csuklyája alól, de egy pillanatra mintha határozottan ismerős vonásokat látnék magam előtt.

Mintha találkoztunk volna már valahol… milyen ironikus, jó hogy nem mondtam ki hangosan.

– Kell az összes belső és külső kamera képe onnan, hogy megérkezett egészen odáig, hogy elhagyja az utolsó pixelt.

– Ha megfelel úgy, válaszlevélben küldeném az igazolásért – válaszolja korábbi ígéretemet felhozva.

– Hát persze – felelem higgadtan elmosolyodva a szánalmas prioritásán, szerencsére fogalma sincs, hogy mitől fosztották meg őket.

– Nem is issza meg? – szól utánam hangosan kezében a tálcával, miközben sarkon fordulva a kijárat felé indulok.

– Minden jót – felelem vissza se fordulva, és arckendőmet felcsatolva kisétálok a csillapodó vihar nyomában az utcákra gyűlt dűnék közé.

Az amcsi izomverda felhördülő motorjának vibrálása bundáját rázó oroszlánként szabadul meg a karosszériára gyűlt homoktól, majd nagy gázzal indulok el a főút felé, miközben az agyam gondterhelten kattog a további lehetőségeken.

A Pikkelyek léteznek. A legtávolabbi országokból érkező és mégis egybehangzó intézői jelentések kétségbevonhatatlanul igazolják, de reméltem, hogy a felügyelt területemet örökre elkerüli ez a meglehetősen kényes és veszélyes ügykör.

Emellett aggasztó a betörő viselkedése is. Ajtóstul rontott be, mint akit nem érdekel, hogy lebukik.

Vagy talán annyira jónak képzeli magát felszívódásból, hogy nincs szüksége taktikázgatásra?

Vagy ami a legrosszabb forgatókönyv, pontosan tudja, hogy mi a Pikkely rejtett hatalma, és ezért nem aggódott a továbbiak miatt?

Talán hamarosan érkeznek a valódi zsaruk, de még nem léphetek le véglegesen.

Az utat torlaszolt buckák közt cikázva a város határában megpillantom az egyetlen motelt száz kilométeres körzetben, ami még működik.

A lehangoló körülmények miatt hányingerrel küszködve csekkolok be az egyik szebb napokat is látott szobának aligha nevezhető cellába, és a laptopom beüzemelésével azonnal munkához is látok.

Manapság mindenkinél van már valamilyen elektronikus kütyü. Ebből indultam ki, mikor a kommunikációs szolgáltatók helyi átjátszó állomásainak adatait kezdtem elemezgetni.

Közben a semmit érő, de hitelesnek látszó igazolásomra a nyakamban lihegő múzeumalkalmazott is átküldte a tolvajról készült felvételeket.

Remek, gyorsan rá is küldöm az arcelemző szoftvert, hátha kiad valakit.

– Úgy sejtem, hogy még a városban marad a nyomozás lezárásáig. Esetleg elhívhatnám este valahova? Tudok egy remek helyet a közelben. Bár igazából csak ez az egy hely létezik, de higgye el, a látszat ellenére nem olyan rossz. Nem kell mindent elhinni, amit a neten írnak, azt a patkányhúsos dolgot sosem bizonyították végül. Szóval volna kedve eljönni velem? – olvasom fel magamban a csatolt fájlok mellé bénázott maszlagot, elképesztő a kitartása.

Kész ez a pasi… már-már imponáló az igyekezete, de nem is kérdés, hogy reakció nélkül azonnal törlöm az üzit.

Most csak a program válasza érdekel, aztán vissza a cellaadatokhoz.

Nincs találat, még nemzetközileg se, aminek talán a gyenge képminőség lehet az oka?