Kristina Moninger

ONE SECOND TO LOVE

Avery szerelme

Fordította: Nánási Yvette

A mű eredeti címe: One Second to Love

Copyright © by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2023 by Forever.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Nánási Yvette, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához

köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-753-2 (papír)

ISBN 978-963-614-754-9 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Berki Artúr Imre

Borítóterv © FAVORITBUERO, München

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Teresának és Bennek

There is a crack, a crack in everything

That’s how the light gets in

LEONARD COHEN: Anthem

Előszó

Tíz évvel korábban

A lábam alatt puha volt a talaj, és olyan mélyre fúrtam a lábujjaimat a homokba, hogy már egészen hűvösnek éreztem őket. Kellemes volt ez a kontraszt a nyári hőséggel, ami úgy forrósította fel a fesztivál helyszínét, mint valami üstöt, és csak még jobban felhevítette a körülöttem lévő testeket. Bár a nap már közel járt az óceánhoz, és az este a megkönnyebbülés ígéretét hozta magával, még mindig elviselhetetlenül nagy volt a hőség. A levegőben összekeveredett a tengeri fuvallat, az izzadság, valamint a hasis édeskés szaga, és sűrű illatfelhővé állt össze, ami elől nem volt menekvés. A homlokomra ragadt, sós-homokos tincsek húzták a bőrömet. Isa mellettem táncolt, lehunyt szemmel, hosszú szőke haja lobogott a válla körül. Nyakában az a virágfüzér lengedezett, amit a belépőjegy mellé osztogattak. Felém fordult, én pedig bátortalanul rámosolyogtam. A szája széle finoman megrándult, amikor viszonozta a mosolyomat. Odina hátulról átkulcsolta Isa vállát. Furán néztek ki, mert Odina valamivel alacsonyabb és gömbölydedebb is volt nála, és napsütötte barnasága élesen elütött Isa áttetsző bőrétől. Bár körülöttünk minden csupa lárma és hangzavar volt, Odina sötét, nehéz hangja még így is elért hozzám. Hamisan énekelt, de olasz akcentusának bája ellensúlyozta a muzikalitás hiányát. A színpad feletti, legalább a zenészeknek némi árnyékot adó, fehér sátortető alatt játszó banda nem volt rossz, csak a gitáros volt használhatatlan. Odakiabáltam a lányoknak:

– Gyengék a riffek, a két felső húron pontatlanok a slide-jai, és nem is elég agresszívek.

– Jaj, Ave, fogd be! – nevetett fel Lee, és durván taszított rajtam egyet. Durvábban, mint amihez hozzászoktam. Lee a szokásos levágott szárú farmerjét és két pólója egyikét viselte. Haja egyik oldalon tüsire nyírva, cserébe a másik oldalon hosszan lógott tincsekbe összeállva, melyek leértek egészen a válla alá. Ötünk közül ő volt az egyetlen, aki nem hordta a virágfüzért, mivel neki nem volt belépőjegye a Harbour Grasra. És ő volt közülünk az egyetlen, aki tudta, hogy kell jegy nélkül bejutni mindenhová, ahová csak akar. Jobb kezében egy pohár sört szorongatott, a balt pedig a magasba emelte, és a zene ritmusára püfölte vele a levegőt.

– Egyszer majd Avery fog ott állni a színpadon, mi meg innen csápolunk neki – közölte, és nagyot kortyolt a poharából. – Avery Winter for rockstar! – nevetett. – Már csak az a kérdés, hogy Jake-kel vagy Jake nélkül – tette még hozzá, és a nevetése a számmal egyszerre csengett le.

– Baromság! – vágtam rá. A hangom túl harsánynak hatott a hirtelen beállt csendben. Ösztönösen kinyújtottam a nyakamat, és a kék deszkaburkolatú strandbár felé néztem. Mintha Jake ott állhatott volna. Mostanra már minden bizonnyal rég elhagyta a szigetet. Jake-nek nyoma sem volt, csak a levegőt ízekre szaggató forróság remegése látszott, úgy, mint amikor az ember homályos tükörbe néz. Megfogtam a homlokomra tapadt, ragadós hajtincseket, és lefejtettem őket a bőrömről. Jó lett volna, ha a Jake-kel kapcsolatos gondolataimtól is ilyen könnyen meg tudtam volna szabadulni. Ha egyszerűen félresöpörhettem volna őket. De Jake nagyon makacsul ragadt bele a szívembe.

– Csajok, ez itt az utolsó közös nyarunk! – kiáltotta Isa, amikor a banda bejelentette, hogy egy kis szünetet tartanak. A súlyos szavak könnyedén hagyták el az ajkát. – Én egyetemre megyek, Odina azzal lesz elfoglalva, hogy kitörjön a katolikus uralom fogságából, Josie pedig elmehet a búsba. Ha Avery nem lesz sikeres a zeneiparban, akkor a szülei minden valószínűség szerint kénytelenek lesznek eladni a nyaralót, és Lee, hát, Lee, valahogy téged sem úgy látlak, mint aki Harbour Bridge-en fog megpenészedni. Miénk az egész világ.

Nekem ez nem a szabadságot jelentette, számomra sokkal inkább úgy hangzott, mintha ez a világ túlságosan nagy felelősséget jelentene. Nekem nem kellett a világ, én nem vágytam másra, csak erre a kis földdarabra. Harbour Bridge-re. Meg a nyárra. Isabellára, Lee-re, Odinára, Jake-re. És Josie-ra. A fenébe, Josie!

Szerettem volna úgy tenni, mintha örökre fiatal és gondtalan maradhatnék. Nem sejtettem, milyen hamar véget ér majd ez a gondtalanság, és hogy közülünk én leszek az első és egyetlen, akinek nem Harbour Bridge lesz az otthona, hanem a széles nagyvilág.

– Holnap kora reggel még egyszer, utoljára el kellene mennünk a Wash Outhoz, hogy szörfözzünk egyet, mielőtt elindulunk – mondtam, és szomorúan gondoltam vissza az immáron visszafordíthatatlanul magunk mögött hagyott pár hétre. A végtelen tengerpartra, Isára, ahogy a mellettem lévő deszkán szörfözött. Arra, ahogy szörfözés után lehámoztuk magunkról a neoprén ruhát, és közben egyszerre fogott el mindannyiunkat a megkönnyebbülés és a veszteség érzése. Ugyanezt éreztem minden egyes alkalommal, amikor elhagytam a szigetet és a tengert. Már most hiányzott Odina spagettisaslikja és Lee kézzel sodort cigarettájának illata. A Josie-val kapcsolatos gondolatokat elfojtottam magamban, nem akartam tudni, mi forrong bennem a düh leple alatt.

– Egyszer minden véget ér – közölte Isa különös mosollyal. – Lesz olyan idő, amikor már nem is fogjuk ismerni egymást. – Még évekkel később is sokat gondolkodtam azon, vajon csak beképzeltem-e magamnak, hogy a hangjában megkönnyebbülés csendült.

Tiltakozni akartam, de hűvös fuvallat simított végig a tarkómon, amitől égnek meredtek a nyakamon a finom pihék. Még egyszer hátrafordultam, és a bár felé néztem, ahol nem sokkal azelőtt Josie zöld fürtjei még természetellenes színfoltként rikítottak ki a fesztiválozók tömegéből.

– Hol van egyáltalán Josie? – kérdeztem, és magam sem értettem, ez miért pont engem érdekel. Senki nem reagált. Megismételtem a kérdést: – Hol van Josie?

Isa megvonta a vállát, és a szája körül megint megjelent az előbbi vonás, amit nem tudott leplezni, egy félmosoly, amit akár fenyegetőnek is lehetett értelmezni. Ezt az arckifejezést azon a nyáron addig kizárólag Josie-nak tartogatta. Én meg egyszerűen képtelen voltam megfejteni a jelentését.

– Lehet, hogy elment innivalóért? – vetette fel közömbösen Odina, és sötét ruhájába törölte izzadt tenyerét, nedves foltokat hagyva a vékony anyagon.

– Fura, hogy hirtelen pont te vágysz Josie társaságára – jegyezte meg Lee, és végigmért élénkkék szemével.

Összerezzentem, és éreztem, hogy lángba borul az arcom.

– Mit akarsz ezzel mondani? – A hangom messze nem volt olyan nyugodt, mint szerettem volna. Mennyit hallhatott az előbbi beszélgetésünkből? Égett az arcom, de nem szégyenkezhettem azért, amit mondtam. Már a fájdalmat is épp elég nehéz volt elviselni, képtelenség lett volna még megbánást is éreznem. Minden embernek megvannak a maga korlátai, és én már messze túlléptem az enyémeket.

– Biztosan mindjárt visszajön. Csalánba nem üt a ménkű – hallottam Isa hangját, miközben pillantásommal újra a bulizó tömeget pásztáztam. Sehol egy Jake. Sehol egy Josie. A fuvallattól, amely pár perccel ezelőtt még olyan kellemesnek tűnt a nyári nap forró, nyomasztó hőségében, most dideregni kezdtem.

Az ilyen pillanatok voltak azok, amelyekben ösztönösen megéreztem, hogy megfordult a széljárás. Ahogy azt is, hogy ezen semmi és senki nem fog tudni változtatni. És hogy semmi és senki nem lesz képes visszafordítani az időt, nem lesz képes meg nem történtté tenni a történteket, és jóvá tenni az igazságtalanságot.

Amikor nagy dörrenéssel felröppentek a záró tűzijáték első rakétái, mindannyian rémülten rezzentünk össze. Nekem még az sem tűnt fel, hogy a banda időközben levonult a színpadról. Lee volt közülünk az egyetlen, aki ténylegesen elindult Josie keresésére. Mi, többiek, odadermedtünk a helyünkre, képtelenek voltunk az égen táncoló pirotechnikai jelenséggel foglalkozni, körbenéztünk ugyan, de moccanni nem moccantunk. A világító rakéták lármája pár jóleső percre lecsillapította száguldó szívverésemet. Néhány pillanat erejéig úgy tehettem, mintha minden rendben lenne.

De Josie soha többé nem került elő. Sem délután, sem este. Soha többé. A sziget szőrén-szálán elnyelte. Nem maradt más utána, csak négy barátnő és egy óriási bűn.

1

Harbour Bridge-et mindössze egyetlen híd köti össze a szárazfölddel és a kettő között fekvő kisebb szigetekkel. Amikor keresztülhajtunk rajta, egyenesen a Seasonshöz érkezünk. A sziget egyetlen szállodája végelgyengülésben szenvedő, ámde büszke királynőként trónol a Central Streeten, és szobáiból pazar, akadálymentes kilátás nyílik a tengerre. Mindeközben a Seasons kifejezetten pazartalan eleganciával bír: világos homokkő és egyszerű vonalvezetés teszi teljessé az imponáló épületet. Ennek ellenére a szélben lengedező pálmafák között álló szálloda a város egyértelmű központja. Akár tetszik, akár nem.

Egyszerre érzem magam jól és rosszul attól, hogy itt vagyok. Rögtön a hidat követő első pár méteren erős idetartozás-érzés lesz úrrá rajtam, amit annyira hiányoltam az elmúlt hónapokban. Valószínűleg azért, mert az utóbbi időben túlságosan sok inger és stressz ért. Egy pillanatra engedélyezem magamnak, hogy egyszerűen csak kiélvezzem ezt az érzést. Elhajtok az Exxon benzinkút, a zöld tetős Subway és egy kis, narancssárgára festett templom előtt, majd magam mögött hagyom az út jobb oldalán a Seasonst, és bekanyarodom az East Atlantic Avenue-ra. A mosoda előtti parkolóban egy magányos lány áll, gitártokkal a kezében, feltartott jobb hüvelykujját az út felé nyújtja. Hevesen összerezzenek, amint meglátom, azután elfog a düh, amikor már nem tudom kivenni a visszapillantó tükörben. A szívem vadul zakatol, és csak akkor nyugszik meg, amikor visszaveszek a tempóból, és sikerül meggyőznöm magam, hogy ez csak egy hétköznapi lány volt. Nem pedig a múlt kísértete.

Most már alig tíz mérföldes sebességgel hajtok, igyekszem elodázni a megérkezés pillanatát, amit annyira varázslatosnak képzeltem. Ez az egyetlen ok, amiért egyedül akartam jönni, a zenekarunk tagjai nélkül. Jake nélkül. Nem pedig a turnébusszal, ami mostanra már bizonyára rég befutott a fesztivál helyszínére. Ez a pár perc egyedül az enyém.

Lehet, hogy még ott vannak – suttogja egy hang a fejemben. Lehet, hogy még mind ott vannak. Isabella, Odina, Lee, Josie.

De a hang hazudik. Egyikük már nincs ott. Egyikük eltűnt.

Megrázom magam, és újra az útra koncentrálok. Minden ugyanúgy néz ki, mint régen. A sok-sok évvel ezelőtti, hosszú nyári hetek minden egyes utat, a sziget minden egyes elágazását beleégették az emlékezetembe. Egy kicsit hagyom, hogy a tekintetem szabadon végigpásztázzon a környéken, látom az út szélén várakozó szemeteskukákat, a szerteágazó villanyvezetékeket, amelyeken madarak ülnek, és az előkertek homokos talajjal vegyülő, barnás gyepét. Az utca túloldalán gyerekek bicikliznek túl nagy kerékpárokon, egy idősebb nő a kertjében épp a mosott ruhát szedi le a szárítókötélről. Sietve, mintha arra számítana, hogy perceken belül elered az eső.

Ezután már nem lehet tovább húzni a dolgot, lekanyarodom a Beachside Roadra, és behajtok a parkolóba, aminek a szélén piros kordonszalagok lengedeznek a szélben. Remegő lábbal szállok ki a kocsiból, és becsapom magam mögött a bérelt autó nehéz ajtaját. Rég volt már, nagyon rég. Kiveszem a hátsó ülésről a gitártokot, és vállamra vetem a sporttáskámat. A szívem rövidesen megdönti saját sebességi rekordját.

Ha van valami, ami képes ezt elrejteni a világ elől, akkor az ez a kabát. Olyan nekem ez a dzseki, mint valami védőpajzs. Mint egy régi, olajozott páncélzat, amit tizenhat évesen találtam apám és Marge padlásán az egyik ruhásszekrényben egy poros batikolt inggel és egy pár zsírosra kopott motoroscsizmával egyetemben.

– Hát itt volnánk – mondom ki fennhangon, és szorosabbra húzom magamon a bőrdzsekit. Csípős szél fúj, bár a levegő meleg. A hajam épp úgy kavarog a fejem körül, mint a benne lévő gondolatok. A lépteim nem olyan határozottak, mint szeretném. Tudtam előre, hogy ez a hely hatással lesz rám. Csak azzal nem voltam tisztában, pontosan hogyan. És mennyire.

Már az előbb, a hídon is, mielőtt még a kissé megfakult feliratú tábla jelezte volna a Harbour Bridge-ig hátralévő távolságot, elfogott az a különös érzés, hogy valami mágikus erő szippant vissza ide, a szigetre.

– Harbour Bridge-re mész? Biztos vagy benne, hogy jó ötlet? – kérdezte Marge, a mostohaanyám. A hangjában halk, rejtett kétségbeesés csendült. Úgy érzem, mintha a szél most magával vinné a szavait, és a hangja minden egyes szóval halványulna. Elsodorja őket a déli szél. Szinte meg is feledkezem róla, hogy Harbour Bridge egyben a turnénk végét is jelenti. És hogy ezután nem fogom mindennap látni Jake-et. Hogy hamarosan máshol jár majd. Mert mindenek ellenére mégis zavar, ha nélkülem van. Emilynél, a feleségénél. Vagy egy másik nőnél. Egy lepukkant bár pultját támasztva, miután már túl sokat ivott, és túl sok helyen fordult meg, túl sok pénzzel és túl sok lehetőséggel. Számára az élet soha nem csendesedik el. Vagy ha mégis, azzal nem tud mit kezdeni.

A hangok halkan visszhangzanak. Azok is, amelyek kiabálnak velem, és azok is, amelyek némán hallgatnak. Közben pedig Jake hallgatása valószínűleg még hangosabb és brutálisabb, mint Mortimer harsogása.

– Kislány, itt az ideje, hogy új számot írj! Három éve egyetlen új dalod sem volt!

Az öcsém együttérző tekintete.

Az apám csalódott tekintete.

Jake tekintete.

Josie tekintete, amelyet mostanra már csak fényképekről ismerek, és amely ennek ellenére Harbour Bridge-re hív. Olyan hosszú idő után most még Josie hangja is ott visszhangzik a gondolataimban. Milyen jó, hogy egy hangot el lehet hallgattatni azzal, ha az ember túlordítja. Lehet, hogy ezért lettem zenész.

Ott hever előttem a tengerpart, amit a koncert kedvéért mesterségesen kiszélesítettek és simára hengereztek. Egy pár pillanatra úgy tűnik, hogy az óramutató meg sem mozdult, és mintha mindannyian egy helyben jártunk volna. És mintha Josie-t csak a föveny nyelte volna el.

A kis deszkabódé felé fordulok. A homlokzatát borító fa régebben kék volt, és nem fehér. Lehet, hogy egy falszín árnyalatának nincs nagy jelentősége. De akkor az sem fontos, hogy milyen színbe öltöztet valaki egy történetet? Egy pillanatra olybá tűnik, hogy a nem megfelelő szín felér egy, az emlékeim ellen elkövetett árulással. Hátat fordítok a bódénak, és inkább a védőgát mögött megtörő hullámokat figyelem. A zúgásuk valóságos melódia. Minden egyes helynek megvan a maga hangszíne. A bennem rezonáló, saját hangskálája. Harbour Bridge számomra egy d-moll akkord, amelyet a tenger mély basszusa fest alá, a szél hangja pedig az azt kísérő énekhang, egy szirén lágy, csábító dala. És bár ezek a hangok megnyugtatnak, hirtelen mégis nagyon ébernek érzem magam.

Szorosabbra húzom magam körül a dzsekimet, és elindulok a színpad felé. Integetek az italos rekeszeket cipelő, kábeldobokról vezetékeket letekerő, fémrudakat összeszerelő és a kisteherautó platójáról hangfalakat lepakoló, ismerős arcoknak. A színpadon felfedezem Lindsay-t, a technikust. A vezetékekkel küzd a kopasz roaddal együtt, aki már Varsó óta kísér minket, és közben torkaszakadtából panaszkodik a pocsék áramszolgáltatás miatt:

– Ez legkésőbb az első szólónál a fejünkre fog robbanni. Egy bumm, és kicsapja a világítást. Majd meglátod!

Halványan elmosolyodom. Tudom jól, hogy nem fognak kialudni a fények. Lindsay-ben lehet bízni. Először a gitártokot teszem fel a színpadra, azután utánahajítom a táskámat, majd a karommal a mellvédre támaszkodva felhúzom magamat.

– De azt el kell ismerned, hogy az egész turné során messze itt a legszebb a kilátás – jegyzem meg, és a tengerre mutatok. Lindsay csak érthetetlen dörmögéssel válaszol.

Körülnézek, és várom, hogy történjen valami. Hogy beszippantsanak a körülöttem lévő események, és ott köpjenek ki újra, ahol minden elkezdődött, és ahol minden véget ért. Harbour Bridge az én saját bejáratú életvonalam. Egy választóvonal. Régi élet, új élet. Közöttük nem nagyon van semmi.

– Hol van Jake? – kérdezem a színpadon állóktól.

Lindsay megvonja a vállát. Sammy, a basszusgitáros megköszörüli a torkát, és megrázza rövid, szőke haját. Rodriguez, a dobosunk, azt mormogja:

– Nem a busszal jött.

– Hogyhogy nem a busszal jött?

Sammy Rodriguezre néz, mintha csak azt akarná mondani: Hát te nem tudod, mi történt Berlinben?

Én pedig… Én pedig nem mondok semmit, mert abban reménykedem, hogy talán a bandából nem tudja még mindenki, mi volt Berlinben.

– Tett egy kis kitérőt Cannon Fallsba – válaszolja Rodriguez.

Most is, mint mindig, amikor valaki megemlíti ennek a helynek a nevét, mindenem görcsbe rándul. Remeg a kezem, de ezt nagyon igyekszem még magam előtt is leplezni. Cannon Falls, Jake, Emily. És a végén mindig ott a pont, ami nem hagyja, hogy én is részesévé váljak a felsorolásnak. Esélyem sincs egy vesszőre. Emily mögött mondatzáró írásjel következik. Úgy fest, hogy még Berlin után is.

Felsóhajtok, azután kiveszem „a szőkét” a gitártokból. Ott hever, mintha csak egy egyszerű, olcsó tanulógitár lenne, nem pedig egy mindennel felszerelt, történelmi jelentőségű Fender Stratocaster. Imádom és gyűlölöm ezt a gitárt. Jake-től kaptam három éve a születésnapomra. Ha örömtől ragyogó arccal nem úgy nyomta volna a kezembe abban a wisconsini, parányi öltözőben a Stratot, ahogy egy újszülöttet szokás, akkor minden valószínűség szerint még mindig „a kéken” játszanék. És szívesen játszanék rajta. De most már egy olyan hangszer tulajdonosa vagyok, amely Jake szerint egy eredeti Mary Kaye. Egy vagyont költött erre a gitárra, hogy nekem ajándékozza, csak mert megengedheti magának. Jake-et is éppúgy imádom és gyűlölöm, mint a Stratot. Ezért ez a gitár a bonyolult kapcsolatunk tökéletes jelképe.

– Elkezdjük? – kérdezi Lindsay, és elgondolkodva méreget.

Bólintok.

– Kezdjük! Majd Jake is megérkezik valamikor.

– A line check már megvan – dörmögi Sammy az elektromos basszusgitárjának. Mint a soundchecknél mindig, most is a bő, lehajtott szárú, fakókékre mosott farmeremet viselem. A szerencsenadrágomat. A színpadi fellépőruhám már reggel óta kimosva és kivasalva hever a turnébuszban. Tudom, jöhettem volna tegnap is, és kényelmesen ellehettem volna a szüleim nyaralójában. Ehelyett én inkább – csakúgy, mint a többiek – a Seasons szállodai szobáját választottam. Igazából apámmal és Marge-dzsal kellene itt lennem, úgyis alig látjuk egymást, és amióta visszatértünk Európából, csak futólag találkoztunk. De annyi minden akadályoz ebben. A mostohaanyám szeretete, ami néha meglehetősen fojtogató, és aminek viszonzásaként én csak lelkiismeret-furdalással szolgálhatok, ezenkívül a régi idők utáni végtelen vágyakozás, ami túl nehéz ahhoz, hogy lerázzam magamról, ám egyben túlságosan makacsul jelenlévő ahhoz, hogy megadjam magam neki. Tudom, hogy az újra meg újra felvillanó mélabú a bennem élő zenész legfőbb hajtómotorja. Mégis, néha nagyon áhítozom valamivel több könnyedségre.

– Avery, készen állsz? – kiált oda nekem Sammy, és eljátssza az A Summer Gone by kezdőtaktusait. Rodriguez a pergődobon dolgozik. Felsóhajtok, kihúzom magam, és megpróbálom elengedni az előbbi gondolataimat, hogy teljes egészében a zenére fókuszálhassak. Kibújok a bőrdzsekiből, és óvatosan leteszem az egyik hangfalra. Lindsay előrepattan, megigazítja a mikrofonomat, és bátorítóan rám kacsint.

– Jó a hajad – mondja, és meghúzza a hátamra lógó, hosszú, fonott, szőke copfomat. Mialatt New Yorkban a charlestoni csatlakozásra vártunk, egészen rövidre vágattam a frufrumat. Jake még nem is látta.

– Furcsa érzés itt lenni – mondom halkan.

– Ez csak az időeltolódás és az izgalom miatt van– nyugtatgat Lindsay. Neki ez itt csak egy fesztivál a sok közül. Nem az a hely, ahová gyerekkorában nyaralni járt. Nem az a hely, ahol a puhányok végleg szembenéztek a felnőttlét kihívásaival. Nem az a darabka föld, ahol Jake-kel először feküdtünk le egymással. Nem az a hely, ahol Odinával kották helyett szórólapokat nyomtattunk, rajtuk Josie szép arcával. Olyan szórólapokat, amelyek egyszer aztán már mindenhol kint voltak. Több száz is. Az egész szigeten. Több ezer. Az országban mindenhol.

– Az izgalom csak a motiválatlanokat motiválja – filozofálgat Sammy. – És jetlagje meg csak olyankor van az embernek, ha nyugatról repül keletre, fordítva sosincs.

– Te tudod, hol van kelet és nyugat? – kiált fel Lindsay, én meg elnevetem magam.

– Azt tudom, hogy hol várnak rám a legszebb nők keleten és nyugaton. Ennyi nekem épp elég – vág vissza Sammy, és állít egyet a szintetizátoron. Meglengetem a mikrofont, és úgy állok be, hogy háttal legyek az egyelőre még üres nézőtérnek, és helyette Sammyt és Rodriguezt lássam. Koncentrálj, Ave, koncentrálj!

Belecsapok a húrokba, és már épp rákezdenék az utolsó slágerlistás számunk első sorára, amikor hirtelen az összes szőrszál égnek áll a karomon.

– Képesek lennétek elkezdeni nélkülem? – kiáltja egy rekedt hang. Jake az. Végigdübörög a színpadon. Részeg. Hallom a hangján, és érzem a kezén, amely pár másodperccel később már a vállamra nehezedik. Le akarom rázni magamról, de erre csak még erősebben szorít.

– A családi reggelinél whiskyt szolgáltak fel? Cannon Falls sem a béke szigete már, mint egykor volt – jegyzem meg gúnyosan. Rodriguez úgy fest, mint aki mindjárt hozzánk vágja a dobverőit.

– Nem volt ott – mondja Jake, és egyszerre már nem is vagyok olyan biztos benne, hogy tényleg ivott.

– Ki? – kérdezem merőben feleslegesen, és közben igyekszem leküzdeni a bennem feltámadó megkönnyebbüléssel vegyes lelkiismeret-furdalást.

– A feleségem – dörmögi Jake. Végre sikerül leráznom magamról a kezét. Hátrafordulok, és az arcába bámulok. Másként, mint Berlinben. Igyekszem mindent látni, ami a ráncos homloka mögött rejtőzik. A hosszú haja takarásában, ami Európában napsütés hiányában erősen visszasötétedett. Ugyanúgy néz ki, mint régen. Mint aznap, amikor megismerkedtünk. Eltekintve az állát eltakaró szakálltól. Sötét szeme dühösen villan. De látom, mit takargat. És elmerülök benne – mindabban, ami Jake-et igazán Jake-ké teszi. Ebben a fiatal, vad testben megbúvó öreg, jótét lélekben. Érzem, hogy hiába haragszom, most mégis ellágyulok. Érzem, ahogy akaratom ellenére eláraszt valami, amit olyan hosszú ideig sikerült kordában tartanom. De most már nem lehet megzabolázni, pont, ahogy Jake-et sem.

– Hol van Emily? – kérdezi Sammy.

– Az anyjánál.

– Miamiban? – kiáltok fel meglepődve. Pedig nem akartam megszólalni. Ahogy már jó régóta nem szólok semmit Jake-kel és Emilyvel kapcsolatban.

– Igen, Miamiban – morogja Jake, és elkezdi dúdolni a Welcome to Miamit, majd jókedvűen még hozzáteszi: – I don’t need an Emily.

Miközben nagyon jól tudom, hogy ez nem igaz. Szüksége van rá. Cannon Fallsban Jake mindig józan. Viszont a jó hír az – vagy lehet, hogy inkább rossz –, hogy Jake még részegen is jól játszik. Nem olyan tökéletesen, mint józanul. Ám velem ellentétben teljességgel alkalmas arra, hogy a zenei tehetségét még atomrészegen is bizonyítani tudja. Emiatt még soha egyetlen koncertet sem kellett lemondanunk. Épp ezért az emberek nagyon ritkán szólnak miatta. Sem a menedzserünk, sem Lindsay, sem a sofőrünk, aki a turnébuszban kénytelen elviselni az éjszakai szómenését, sem Sammy, sem Rodriguez. Mindannyian elfogadjuk, hogy Jake-nek gondjai vannak. És mindannyian, még én is, várjuk Cannon Fallst. Időnként haza kell mennie, hogy kijózanodjon, és hogy meghallgassa Emily hegyi beszédét. Utána egy ideig félig-meddig képes rá, hogy önuralmat gyakoroljon. Vagy lehet, hogy már rég elveszítettük az irányítást? Berlin óta már nem tudom megmondani.

Jake felkapja a basszgitárját, átveti vállán a széles bőrpántot, és lejátszik pár kellemetlenül mély hangot.

– Who needs an Emily, who needs Miami, I got you – improvizál, és közben engem néz. Elfordítom a tekintetemet.

– Hagyd ezt a baromságot, és folytassuk! Két óra múlva kezdünk.

Jake egy szó nélkül odaáll mellém, és higgadtan megkérdezi:

– A Summer Gone by?

Bár én is részt vettem a szám megírásában, a mai napig nem tűnt fel a Harbour Bridge-dzsel való kapcsolata. Miközben erről szól: a nyárról, ami elmúlt. És amit már nem hozhatunk vissza. Egyikünk sem.

2

– De Mrs. Hobbs, kérem! Természetesen a VIP-vendégeknek járó helyen, az első sorban foglalhat helyet. – Mortimer, a menedzserünk úgy bazsalyog Marge-ra, mintha legalábbis az ország first ladyje lenne, nem pedig a kissé zömök, őszülő hajú, sápadt mostohaanyám, akit bár majd szétvet a büszkeség, mégsem érzi magát soha igazán jól a koncertjeimen. Tudom, hogy nem szereti a zenénket. Hétvégenként line dance órákra jár, imádja George Straitet és Willie Nelsont. Soha nem ismerné be, hogy túl hangosnak találja a Force of Habitet, a szövegeimet pedig túlságosan szabadszájúnak, és hogy azóta bizalmatlan Jake-kel szemben, amióta két évvel ezelőtt négy napot egy új-mexikói börtönben töltött ittas vezetésért. Soha nem vallottam be neki, hogy valójában milyen sok óvadékot kellett fizetni azért, hogy kiengedjék.

– De én szeretek hátul ülni, Mortimer. A kutyákat is elhoztam. Nem szeretnék gondot okozni. És kérem, szólítson végre Marge-nak! – tiltakozik, majd rám mosolyog, és szeretetteljesen integet.

Elképesztően jóleső érzés volt az előbb magamhoz szorítani Marge-ot és apámat. Apám szokásos, kék-piros Minnesota Twins logós baseballsapkáját viseli. Lehet, hogy a feje kopasz, de helyén van a szíve, és a mi zenénk ritmusára dobog. Rájuk mosolygok, és elindulok a színfalak mögé. Ott találom Jake-et, aki a padlót bámulja, mintha megfeledkezett volna térről és időről. Rájövök, hogy Emilyre gondol. A Stratot babrálom, és váltok néhány szót Sammyvel és Rodriguezzel, majd azonnal meg is feledkezem az egészről. Nagyon igyekszem örömteli várakozással tekinteni arra, ami most következik, de vagy Európa és Ázsia fárasztott ki jobban, mint gondoltam, vagy valamiféle honború lett úrrá rajtam. Ami a honvágy ellentéte.

Szűk, fekete nadrág, piros V nyakú felső és csizma van rajtam. Az arcomra felvittem egy réteg sminket, mégis meztelenebbnek érzem magam, mint valaha. Az alsó ajkamat harapdálom, és minden erőmmel igyekszem meggyőzni magam arról, hogy ez a koncert semmiben sem különbözik az elmúlt hónapok többi koncertjétől.

– Nem kell félned, Ave! – suttogja Jake a fülembe.

Nem válaszolok.

– Sajnálom – mondja még halkabban.

– Pontosan mit is? – kérdezek vissza suttogva.

– Azt, hogy szemmel láthatóan soha nem sikerül semmit sem úgy csinálnom, hogy az neked jó legyen.

Nem válaszolok.

– Egy seggfej vagyok – próbálkozik újra.

Felé fordítom a fejem, és a szemébe nézek.

– Nem, Jake, nem vagy seggfej. Csak néha szeretnél az lenni, mert az sokkal könnyebb, mint beismerni, hogy vannak problémáid. – Veszek egy nagy levegőt, majd azt mondom: – A turné után egy időre kiszállok. – Az utolsó mondat csak úgy egyszerűen kiröppen a tudatalattimból, egyenesen Jake lába elé. Nem tudnám megmondani, melyikünket rémíti meg jobban. Őt vagy engem. Azt sem tudom, hogy pontosan mit is akarok mondani vele.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezi. A légzése reszelős, rekedt, túlfűtött. Mindig ilyen, amikor túlzásba viszi az ivászatot, ám ez paradox módon jót tesz az énekhangjának.

– Pontosan úgy értem, ahogy mondtam. – És hirtelen tudom, hogy tényleg így van. Ez itt mind… A banda, a stressz, Jake… Tönkretesznek. – Sürgősen méregtelenítésre van szükségem – motyogom.

– Úgy érted, hogy nekem… Nekem kell detoxba mennem – válaszolja. Még egy lépéssel közelebb jön, de nem mer hozzám érni.

Egy pillanatra hangosan felnevetek.

– Igen, neked is.

– Készen álltok? – kukucskál be a függönyön Mortimer, kicsit csóválja a fejét a rögtönzött kábelezés láttán, majd azt mormogja: – Hát, ha ez nem robban a képünkbe öt percen belül…

– Minden rendben lesz – vágjuk rá Jake-kel egyszerre. De senki sem mosolyog. Még Mortimer sem.

Amikor kilépünk, az olyan, mintha egy függönyt húznának fel. Mintha egy kőszikla gördülne le a vállamról. Minden alkalommal ez van, amikor a színpadra lépek. Szabályosan függővé tett ez az érzés, a tömeg elismerése. És Jake elismerése. Általában már az első két dal után megérzem, hogy elégedett-e, vagy sem. És legkésőbb az első szóló után már biztosan tudom is. Látom a tekintetén. A lámpaláz, amit minden fellépés előtt érzek, ezúttal még forróbban mardos. Azok a fejek, ott lent, most nem csak idegenek fejei. Néhány szempár olyanokhoz tartozik, akiket még fiatalkoromból ismerek. Meglep, mennyire jól ki tudom zárni a gondolataimból, hogy Isa egykori szerelme is ott áll lent, csak immáron jó harminc kilóval vaskosabb csípővel, mint régen. A tekintetem tovasiklik Allister Waters alakján, és sikerül elfelejtenem, hogy egyszer a sziget egyetlen szupermarketjében akaratom ellenére a fenekemre tette izzadt tenyerét. Wendy Myers is itt van. A családja nyaralója Marge és az apám házával szemben áll. Azon tűnődöm, vajon végül tényleg feleségül ment-e Paul Lechtenberghez.

Semmi sem robban fel, vagy omlik a fejünkre. Apám és Marge valóban az elkerített VIP-részben állnak. Nem tudok nem Lee-re gondolni, aki egészen biztosan belógott volna ide valahogy. A régi szép időkben.

Úgy tekerjük le a programunkat, mint a gépek, és senki sem veszi észre, hogy a teljesítményünk messze elmarad a megszokott színvonalunktól. Rodriguez elkápráztat minket egy szólóval, bár már vagy százszor is hallottam őt ezt jobban játszani, Sammy néhányszor elcsúszik az átmenetekkel, csak Jake hangja szól úgy, ahogy a Rolling Stone írta fél éve: „A szex, a nyers erő és pár csepp méz szimbiózisa egy baconös szendvicsen.” Az én hangom ezúttal a fejemből szól, nem a szívemből. Én is hallom, és Jake is hallja. Még akkor is, ha senki más nem veszi észre, mert senki sem ismer engem olyan jól, mint ő. És egy röpke pillanatra felvillan előttem egy emlék. Látom Josie-t, aki oly sok évvel ezelőtt gyengéden megragadta a vállamat, és azt magyarázta, hogy ha az elején a közönségnek háttal énekelek, az átlendíthet a lámpalázon. Egy pillanatra lehunyom a szemem, és megpróbálom összhangba hozni ezt a két nőt. Azt az Averyt, aki most a színpadon áll, és azt, aki azt hitte, hogy ha nagy tömeg előtt kell énekelnie, abba bele fog pusztulni. Köszönöm, Josie – suttogom gondolatban, majd erősen koncentrálok, hogy itt tudjak maradni a jelenben.

Nem sokkal az utolsó dal előtt még egyszer elkalandozik a tekintetem, és a lélegzetem is eláll, amikor megakad valakin. Minden megáll bennem. A kezem képtelen tovább játszani, a hangom pedig egyre jobban elhalkul, míg végül teljesen elnémulok. Egy pillanatig csak bámulunk egymásra. Biztos vagyok benne, hogy egyenesen rám néz. Ezer ember között is felismertem volna. Egészen a tömeg szélén, a kis tengerparti kunyhó mellett, amelynek fehér színe annyira zavar, ott áll Odina.

Az én Odinám. A haja lobogva táncol az arca körül. Sűrűn és sötéten. Zöld ruhában van, és még innen, ilyen messziről is látom, hogy még mindig mennyire gyönyörű. Talán még szebb is, mint az emlékeimben.

Anélkül, hogy levenném a szemem Odináról, megérzem, hogy Jake ott áll a hátam mögött. Hallom, hogy beszáll helyettem. Kényszerítenem kell magam, hogy folytatni tudjam, miközben legszívesebben leugranék a színpadról, és odarohannék hozzá. Átölelném, és azt mondanám:

– Sajnálom. Nem lett volna szabad így elválnunk. Ennek soha nem lett volna szabad megtörténnie.

De már túl késő. Én itt vagyok fent, ő pedig ott áll lent. Elválaszt minket az a sok-sok év, ami falat emel közénk.

Annyira hiányzott.

Aztán jön a ráadás előtti utolsó dal. Meg kell erőszakolnom magam, hogy elfordítsam a tekintetemet Odináról. Pont most jön ez a szám. Pont akkor, amikor itt van Odina, ezen a végzetes helyen. Az a dal, ami már annyiszor megríkatott. Ha rajtam múlna, soha többé nem énekelném el. De ahhoz sajnos túl sikeres. A közönség mindig kiköveteli tőlünk. Amikor Párizsban nem voltam hajlandó elénekelni, kifütyültek, a közösségimédia-csatornáinkat elárasztották a dühödt kommentek, és egy ismert francia napilapban megjelent rólunk egy felháborodott cikk is. Mint ahogy az a rock- és metálzenekarok történetében oly gyakran megesik, nekünk is egy ballada lett az anyagilag legsikeresebb dalunk. Egy olyan szám, melynek megírását a mai napig keservesen bánom, pedig ez a legjobb, amit valaha szereztem. A Girl Named Josie – tökéletes indítással, tökéletes első másodperccel. Körülnézek, mielőtt elkezdeném. Szememmel még egyszer megkeresem Odina tekintetét. De már nincs ott.

Nagyokat pislogok.

Már senki sem áll a fehér házikó mellett. Odina eltűnt, mintha ott sem lett volna. Mintha csak képzelődtem volna. És mégis, ahogy felcsendül az A Girl Named Josie első hangja, tudom, hogy valami megváltozott. Egy pillanatra Jake-re nézek, a C és a D között, és tudom, hogy sürgősen jó messzire kell menekülnöm tőle. Mintha Odina azt súgta volna a fülembe, hogy ahhoz, hogy legyen jövőm, meg kell békélnem a múltammal. Mióta ismerjük egymást, most először vágyom arra, hogy olyan helyen legyek, ami csak az enyém. Jake nélkül. Amerikában Jake volt a megváltóm. Most, ha nem vigyázok, ő lesz a vesztem.

Sötét van, de a telihold misztikus kék színbe öltözteti a tengert. Két órával a koncert után Harbour Bridge kihalt strandján ülök, mellettem, a homokban két doboz sör, beástam őket, hogy hűvösek maradjanak. Mosolyognom kell, mert eszembe jut Lee. Olyan erővel, mintha tényleg ott ülne mellettem, és a feje rossz oldalán próbálná a füle mögé simítani a haját. Hosszú idő óta ez az első eset, hogy valami ennyire banális dolog ugrik be Lee-vel kapcsolatban. Minden bizonnyal azért, mert itt vagyok. Vagy csak azért, mert eszembe jut, hogy Lee családjának sosem volt hűtőszekrénye. Kíváncsi vagyok, mi lehet vele. És Josie-val. Vajon jól van? Mi lehet a többiekkel? Odina hosszú haja is felrémlik előttem, ahogy ott állt a bodega mellett. A koncert után kiküldtem pár roadot, akiknek megadtam a leírását, hogy találják meg, holott legszívesebben magam indultam volna a keresésére. De kizárt dolog, hogy sikerült volna átverekednem magamat azon a tömegen. Viszont még így sem sikerült a nyomára bukkanni. Eltűnt, akárcsak Josie. A fesztivál után. Ez a párhuzam annyira ijesztő, hogy a hideg is kiráz tőle. Mennyire hiányoznak. Mindannyian. Odina élénk hangja, és az, hogy úgy aggódott értünk, mintha az anyánk lett volna, Isa sápadt eleganciája és éles elméje, Lee villámló kék szeme és rettenthetetlensége, Josie magas arccsontja és kiszámíthatatlan kalandvágya. Ez az, amiért idejöttem. Vissza akarom kapni mindazt, ami egykor volt.

Csak akkor emelem fel a fejem, és veszek el rögtön Jake tekintetében, amikor a tenger morajlásán keresztül meghallom közeledő lépteit. A szemei természetellenesen világítanak.

– Szia – mondja.

– Szia – felelem.

Lehuppan mellém, olyan közel, hogy érzem teste melegét.

– Jó voltál ma…

– Hazug – mondom.

– Jó voltál, de voltál már jobb is – helyesbít. Ezen muszáj mosolyognom. – Hogy vagy? – kérdezi bátortalanul.

Felsóhajtok.

– Fogalmam sincs. Mondd meg te! – Felé kapom a tekintetemet, aztán újra félrenézek, felveszek egy doboz sört, és egy szisszenés kíséretében kinyitom. Intek neki, hogy vegye el a másikat, de ő megrázza a fejét. Elfojtom a kikívánkozó csípős megjegyzést.

– A koncert után egyben mindig a koncert előttöt is jelenti. Az elmúlt két és fél évben mindig így volt. És most…

– Most van ebben a szabadságban valami ijesztő – fejezi be a mondatomat.

– Pontosan. – Nem vagyok meglepve, hogy érti. – Most már taps nélkül kell túlélnünk. Az adrenalin nélkül. Anélkül, hogy ott állnánk a tömeg előtt, és tudnánk, hogy néhány óráig teljesen az irányításunk alatt állnak.

– Igen, tudod, néha azt hiszem, kicsit olyanok vagyunk, mint az állatszelídítők – helyesel.

– Vagy a karmesterek – vetem közbe. – Uraljuk az érzelmeiket, mi irányítjuk a ritmusukat, a pulzusukat, az érzékeiket. Ez a hatalom érzése, amitől könnyen függővé válik az ember.

Jake bólint, aztán egy ideig csend van, amíg egyszer csak meg nem töri.

– Mit tervezel most, Ave?

– Mialatt nyaralunk? – kérdezem, és rögtön meg is haragszom magamra, amiért többes számot használtam. Miért nem mondtam egyszerűen azt, hogy nyaralok?

– Igen, mit fogsz csinálni?

Megvonom a vállam, és a tengert nézem.

– Talán szörfözni fogok. Már jó rég nem szörföztem. Jólesne. Talán Hawaiin, Portugáliában vagy… – És akkor kimondom azt, ami azóta motoszkál a fejemben, amióta felfedeztem Odinát a tömegben. Harbour Bridge nem a mi szigetünk. – Vagy inkább csak itt maradok.

– Itt? – kiált fel Jake meglepetten, és kisimítja a haját a homlokából.

– Miért is ne? Még megvan Marge és apám tengerparti háza, és holnap visszamennek Jamesville-be.

– Nem akarom, hogy egyedül maradj itt. Én… – kicsit habozik – aggódom… Nem vagy biztonságban itt, egyedül.

– Miért nem?

– Azt is mondhattad volna, hogy „akkor maradj itt velem”!

– Miért mondanám?

– Miért is ne mondanád? – feleli, és olyan pimaszul vigyorog, hogy el kell fordítanom a tekintetemet, nehogy rám is átragadjon a vidámsága.

– Mi lesz utána, Ave? A nyaralás után?

Mutatóujjammal egyenes vonalakat húzok a homokba, mintha ezzel a gondolataimat is rendezhetném.

– Nem tudom, tényleg nem tudom.

– Az előbb jól megijesztettél – mondja, és tudom, hogy arra céloz, amit a színfalak mögött mondtam.

Nem válaszolok.

– Végre megint írnunk kellene valamit – teszi hozzá.

– És azt hogy képzeled? – nézek újra rá.

Mert az az igazság, hogy amíg turnézunk, senki nem várja el tőlünk, hogy új dalokat hozzunk ki. Maximum egy unplugged lemezt, egy élő felvételt, néhány kislemezt. De semmi újat. És Berlin óta egyvalamit már tudok: már nem vagyunk képesek új számokat írni. Sem Jake, sem én. Az amúgy is ingatag építményünk végérvényesen megroggyant, és fogalmam sincs, hogyan lehetne újra helyreállítani. Azzal biztosan nem, ha lefekszünk egymással.

– Voltunk Berlinben, Ave – mondja. Kicsit közelebb csúsztatja hozzám a kezét a homokban. – Bármit meg tudunk oldani.

– Igen, voltunk Berlinben.

– És nem akarsz beszélni róla.

Megrázom a fejem.

– Nem, nem akarok.

– Szeretném, ha tudnád… – kezdi. De mielőtt folytathatná, az ajkára teszem az ujjamat. Végzetes hiba, tekintve, hogy mit vált ki belőlem ez a szimpla érintés. A fenébe, hiszen csak az ujjam ér a szájához! Ez semmi. És mégis minden.

– Nem akarom, hogy olyasmit mondj, amit túl sokszor mondtál már túl sok nőnek, és soha nem gondoltál komolyan – válaszolom.

Felsóhajt. De Jake nem lenne Jake, ha hagyná magát eltántorítani.

– Eljössz velem vacsorázni a Seasonsbe? – kérdezi.

– Nincs más társaságod ma estére? – vágom a fejéhez gonoszul. – Akár vehetsz is magadnak kísérőt, ha nem vagy elég elbűvölő ahhoz, hogy valaki önként jelentkezzen a feladatra.

Hangosan felnevet, és nagyon remélem, nem azt fogja felelni, hogy én is mindent önszántamból csináltam Berlinben. De csak elhúzza a száját, és azt mondja:

– Esetleg felhívjam neked az eszkortszolgálatot? Biztos vagyok benne, hogy urak is vannak a kínálatukban. Marge-ot lenyűgözhetnéd egy Johnny Cash-hasonmással…

– Neki alkoholproblémái vannak – felelem, mélyen a szemébe nézve.

– Voltak – vág vissza, és egy pillanatra elkomolyodik. – Vagy apádat egy hátvéddel? Ja, nem, inkább ne! A legutóbbi barátod meglehetősen erőszakos volt…

– Úgy tűnik, minden barátomnak van valamilyen problémája – vágok vissza, de beleborzongok az emlékbe. Lance, a legutóbbi barátom, a San Francisco 49ers profi focistája és hátvédje, majdnem betörte az öcsém, Noah orrát egy családi vacsora közben. A veszekedés azzal kezdődött, hogy a kisöcsém habozás nélkül bevallotta, hogy az Eaglesnek szurkol.

– Úgy tűnik – feleli Jake szenvtelenül.

– Én legalább nem cserélgetem olyan gyakran a problémás barátaimat, mint te az ágyi poloskáidat. Mármint Emily előtt.

– Az ágyi poloskáimat? – kérdezi hahotázva.

– Igen, az ágyi poloskáidat. Tudod, kis, vékony lények, rád tapadnak… Klasszikus paraziták, mondhatjuk insecta gruppi.

– Istenem, Ave, imádom a humorodat!

– Pedig legszívesebben megdobnálak egy sörösdobozzal – mondom, és kicsit kiélvezem a pillanatot. – De gondolom, te nem vagy oda az alkoholmentesért.

– Pontosan tudod, hogy miért vagyok oda – válaszolja rekedt hangon. – Beszéljünk Berlinről!

– Majd Emilyvel beszélhetsz Berlinről. Amikor visszajön Miamiból.

– De én…

– Ne! – szakítom félbe.

– Ave…

– Jake… – utánozom gúnyosan. Meg akarja fogni a kezem, de sikerül még időben elhúznom.

– Találkozunk a Seasonsben! Ha nem jössz el, lehet, hogy mesélek a szüleidnek Berlinről – mondja a lehető legártatlanabb hangon.

– Ne merészeld!

– Akkor gyere el, és akadályozd meg! – feleli kötekedve, majd feláll, lesöpri a homokot a nadrágjáról, és letérdel elém. – Ne maradj sokáig, vihar készülődik! – Azzal felpattan, sarkon fordul, és menni készül.

– Hát, a viharokkal kapcsolatban valóságos szaktekintélynek számítasz! – morgom.

Még hosszan visszhangzik hangos nevetése, én pedig azon kapom magam, hogy az ajkam megbízhatatlanul mosolyra húzódik. Nem vicces – mondom magamnak –, ez nem vicces! Még egy darabig ülök a homokban, és hagyom, hogy Jake szavai tovább visszhangozzanak a fejemben, mintha szükségem lenne erre az utórezgésre ahhoz, hogy rendesen megértsem őket.

Mit mondott? Van valami ijesztő a szabadságban… Milyen igaza van. Egyszer már bedőltem neki, felültem az újrakezdés csalfa érzésének és a függetlenség csábító ígéretének.

3

Tizennégy évvel korábban

Harmadszor látogattam meg apámat az Államokban, de ez az utazás örökre úgy égett be az emlékezetembe, mint az első Harbour Bridge-en töltött nyár. Végre elérkeztek azok a hetek, amelyeket egész évben vártam. Amerikai apám éppen annyi ideig volt kapcsolatban német anyámmal, akit a karlsruhei egyetemen ismert meg, ahol mindketten kutatóasszisztensként dolgoztak, amíg megfogantam. A fizika iránti szenvedélyükön kívül Edgar Hobbsban és Cornelia Winterben nem volt semmi közös. Úgyhogy tulajdonképpen – teljesen szenvtelenül megítélve a történteket – már a létezésem is egy fizikai csodával határos. Nem sokkal a születésem után lejárt apám szerződése, és visszatért az Egyesült Államokba. Anyámnak ez nem volt ellenére, mert több tartásdíjat fizetett, mint amennyit kötelessége lett volna, és békén hagyta őt. Megengedte neki, hogy a fiatalon elhunyt édesanyja után nevezzen el, és apám ragaszkodott hozzá, hogy minden nyáron velem töltse teljes éves szabadságát Baden-Badenben. Azok voltak az év legszebb hetei. Amikor már végre elég idős voltam ahhoz, hogy egyedül repüljek, elkezdtem én meglátogatni őt. Az évfolyamom Kathrinjai, Lisái és Miriamjai mind irigykedve tekintettek a vicces nevű lányra, aki minden évben Frankfurtból Minneapolisba repült.

Abban az évben a feleségével, Marge-dzsal és a féltestvéremmel, Noah-val Harbour Bridge-re mentünk nyaralni. Nem sokkal a nyári szünet előtt apám végre megnyert egy évek óta húzódó bírósági pert korábbi munkaadója ellen. Nevetségesen magas kártérítést ítéltek meg neki, mert egy gép biztonsági hibája miatt elveszítette a bal keze kisujját. A pénzből vett magának egy nyaralót a dél-karolinai kis szigeten, nekem pedig egy akusztikus gitárt, hogy ne kelljen otthonról magammal cipelnem a sajátomat. Nem mondtam meg neki, hogy jobban örültem volna egy elektromosnak.

Mivel apám folyamatosan azon volt, hogy minél izgalmasabb legyen a nyaram, beíratott egy szörftáborba a szigeten. De én nem akartam szörfözni, nem vágytam másra, csak hogy gitározhassak. És azon akartam gondolkodni, hogyan tudnám rávenni apámat – és anyámat is –, hogy megengedjék, hogy végleg az USA-ba költözzek. Túl rövidnek éreztem azt a négy hetet, amit itt tölthettem. Nem akartam visszamenni az agyonterhelt anyámhoz és a mostohahúgomhoz, Annabelle-hez. Apámmal akartam lenni. És Marge-dzsal, aki nyuszikámnak hívott, a világ legfinomabb palacsintáját sütötte, és kimeríthetetlenül türelmes és kedves volt. Azzal a nővel, akinek ugyan nem volt doktorija fizikából, mégis sokkal egyértelműbben ki tudta fejezni az irántam érzett szeretetét, mint az igazi anyám.

Enyhe feszültséggel figyeltem az ablakon keresztül, ahogy a sziget keleti részén végighúzódó parti sétány elsuhan mellettünk, és igyekeztem figyelmen kívül hagyni az izgatottam fészkelődő öcsémet, aki szíve szerint már előző este magára öltötte volna a búvárruháját.

– Na, most már szállj ki! – unszolt finoman Marge, amikor megérkeztünk a szörfiskola előtti parkolóba. – Öt perc múlva kezdenek. Meg tudod csinálni, nyuszikám! Imádni fognak. – Noah már rég kiszállt a kocsiból, és elindult az ellenkező irányba. Határozottan megtagadta, hogy ugyanarra a szörfórára járjon, mint én.

És életemben először féltem. Más volt apámmal és Marge-dzsal angolul beszélni, mint a négy amerikai lánnyal, akik velem együtt járnak majd a tanfolyamra. Azonnal fel fog tűnni nekik az akcentusom. Nem akartam én lenni a német lány, az ötödik kerék. Lassan, remegő lábbal kimásztam a kocsiból, és körülnéztem. Apály volt, a part szélesen terült el előttem, a tenger halkan morajlott, és a levegő olyan sós volt, hogy a nyelvemen éreztem a kristályok érdes textúráját. Furcsán éreztem magam a búvárruhában, mint akit kacsabőrbe bújtattak anélkül, hogy elárulták volna neki, hogyan kell mozogni benne. Kellemetlen érzés volt, csakúgy mint odasétálni a strandon álló bódé körül a szörfdeszkáikkal ácsorgó lányok csoportjához.

A kunyhó úgy nézett ki, mintha egy szörftanfolyamokról szóló prospektusból vágták volna ki. Deszkái kissé megkoptak és elszürkültek. Elöl egy régi halászhajó orra állt ki belőle, mintha éppen itt, ezen a helyen vetődött volna partra, és nem úgy építették volna be ügyesen a falba. A bejárat fölött egy feliratot – Point Break Surfing – és egy sötétre lakkozott, hullámot formázó fadarabot helyeztek el. A kunyhó falánál látszólag vaktában odatámasztott, mindenféle színű és hosszúságú szörfdeszkák sorakoztak.

Szóval én leszek majd az új lány, aki csatlakozik a Point Break egymást már jól ismerő lánycsapatához. Erős volt a kísértés, hogy sarkon forduljak, visszaüljek Marge mellé az autóba, és kiharcoljam, hogy magánórákat vehessek. De aztán eszembe jutottak az otthoni barátnőim, és elképzeltem, hogy csüggenének az ajkamon, miközben az államokbeli szörfözésről mesélek nekik. Meg a napbarnított amerikai fiúkról, a tengerparti tábortüzekről, a gitárral kísért countrydalokról és a hullámverés hangjáról. Megálltam a lányoktól néhány méterre, és még egyszer megnéztem őket magamnak. Úgy láttam, hogy még nem vettek észre. A sötét hajú lány tűnt fel először – barna haja nagy hullámokban göndörödött és bodorodott a feje körül, félmeztelen hátán egybeolvadva az egyszer régen még talán szebb napokat látott búvárruha alól kikandikáló, napbarnított bőrével. Kicsit idősebbnek tűnt nálam, talán tizenöt-tizenhat éves lehetett. Ahogy közelebb léptem, azt is észrevettem, hogy a hosszú lábú, keskeny derekú szőke lány túl messze állt a csoporttól ahhoz, hogy jóban legyen a többiekkel. Neoprén ruhája drágának tűnt. Fekete volt, rózsaszín csíkokkal. A strandkunyhó széles ajtaján most kilépett egy harmincas vagy talán már negyvenes éveiben járó férfi, és heves szócsatába bonyolódott a harmadik lánnyal, aki egy szál bikiniben, vadul gesztikulálva magyarázott neki. Olyan erős szlenget használt, hogy csak foszlányokat értettem abból, amit mond, de annyira azért tudtam követni a beszélgetést, hogy nagyjából sejtsem, miről lehet szó. A férfi nem akarta megengedni, hogy csatlakozzon a tanfolyamhoz, de a lánynak volt valami kuponja, és váltig állította, hogy ő Elisabeth Warren, ám a pasi nem hitt neki.

– Warrenék tegnapelőtt visszamondták a kurzust – közölte hűvösen a szőke lány, a bikinis csajt méregetve.

A bikinis dühödt pillantást vetett felé.

– Annál jobb, akkor nem veszek el semmit a „másik” Elisabeth Warrentől – jelentette ki nagy magabiztosan, kezével idézőjeleket rajzolva a levegőbe. – Na, mi lesz, Andy, megengeded, hogy veletek tartsak? Szerintem taníthatok ezt-azt ezeknek a ribiknek – mondta, és felszegte az állát, amely, mint az arcának többi része is, kissé hegyes volt. Érdeklődve vettem szemügyre. Egyenes, sötétszőke haja az álláig ért, és pont úgy nézett ki, mintha magának vágta volna. Lapos, kidolgozott hasa tovább erősítette azt a benyomást, hogy vékony, ámde nagyon sportos. Tétován tettem néhány lépést, és csatlakoztam a csoporthoz.

A lány felém fordult.

– És a turistáknak is… – vigyorgott rám bocsánatkérően. – Lee vagyok – közölte, és felém nyújtotta a kezét. – De hívhatsz Elisabethnek is – kacsintott rám jégkék szemével.

– Avery – mutatkoztam be.

– Isabella White – felelte a szőke modorosan, és a sötét hajú lányhoz fordulva, szinte ingerülten azt mondta: – Nem szeretnél te is bemutatkozni, Odina? Ha már itt vagyunk.

A csinos, barna hajú lány lesütötte a szemét, és engem elfogott a vágy, hogy mondjak valamit a védelmében, de nem tudtam, mit és hogyan.

– Semmit sem lehet tenni? – fordult Isabella a szörfoktatóhoz, aki vidáman megvonta a vállát.

– Már az előbb is mondtam. Vagy maradsz ezen a tanfolyamon, vagy elmész.

Isabella lemondóan megrázta szőke fejét.

– Most már csak egy bizonyos… – Andy, a szörfoktató a kunyhó felé fordult, és megnézte a megsárgult, rajzszögekkel a kunyhó falára tűzött cetlit. – …Sue Fisherre várunk.

A színes szörfdeszkák mellett ösztönösen elnéztem a parkoló irányába. Egy lány tartott felénk. A távolból sokkal fiatalabbnak tűnt nálunk. Alacsony volt, és nem neoprén ruhát viselt, hanem farmernadrágot és egy kék trikót. A vállán valami tengerészzsák-szerűség lógott, egy olyan piros-sárga, vízhatlan izé, aminek a végét fel lehet tekerni, és egy műanyag kapoccsal kell összezárni.

– Ez ő lesz – mondta elégedetten Andy, és elkezdte kibontani a deszkákat egymáshoz rögzítő, vastag köteleket.

– Te szentséges szar – suttogta Lee. Isabella élesen felszisszent. Úgy bámulták Sue Fishert, mintha ő lenne Britney Spears. Csak Odina és én néztünk egymásra kérdőn. Az, hogy egyikünk sem tudta, ki is valójában ez a Sue Fisher, megtörte közöttünk a jeget. Tétován egymásra mosolyogtunk, és egy csapásra már nem is éreztem magam annyira magányosnak.

– Ez nem Sue Fisher – mondta hangosan Lee, azután megismételte: – Te szentséges szar! – Pontosan háromszor.

Andy kisimította enyhén őszülő fürtjeit szörfösökre jellemzően napbarnított homlokából, megköszörülte a torkát, és határozott hangon azt mondta:

– Ha azt mondja, hogy Sue Fisher a neve, akkor Sue Fisher a neve.

– De akkor én is Elizabeth Warren vagyok, és nem fogsz kirúgni – csattant fel Lee.

Andy felsóhajtott, alig észrevehetően biccentett, aztán motyogott valamit, ami nagyon úgy hangzott, mintha azt mondta volna, hogy „kis szörnyeteg”.

– Te Witty vagy az Urban Oathból – dörmögte Lee, és ujjával a vékony, sötétszőke hajú lányra mutatott, aki letette a lábához a tengerészzsákot, és ránk nézett kékesszürke szemével. Lövésem sem volt, hogy ki az a Witty, ahogy arról sem, hogy mi lehet az az Urban Oath.

– Sue Fisher – mondta a lány hűvösen, és kezet nyújtott Andynek, figyelmen kívül hagyva Lee pimasz mutogatását.

– A rohadt életbe! – káromkodott Lee. – Te Josie Blythe vagy, és te játszod Wittyt az Urban Oathban. Egy kibaszott sztár vagy!

Az utolsó szavaknál leengedte a kezét, nyilvánvalóan rájött, milyen pofátlanul hangzott, amit mondott.

– Kaphatok egy autogramot a szörfdeszkámra? – kérdezte sokkal halkabban, és idegesen vakargatni kezdte az alkarját.

– A deszka nem a tiéd – morogta Andy.

– De igaza van, ugye? Te vagy Josie Blythe, Pasadenából. A Killing Tylerben játszottad az első főszerepedet. A keresztanyád Meryl Streep, és te voltál a Mickey Mouse Club házigazdája – szólt közbe Isabella. Úgy éreztem, hogy nagyon próbál közömbösnek tűnni, de hallottam hangjában az elfojtott izgalmat.

– Két évvel ezelőtt – válaszolta Josie Blythe lazán, önelégült mosollyal.

Most már kezdtem kapiskálni, miért bámult rá olyan döbbenten Lee és Isabella. Ez a lány itt csakugyan amolyan Britney Spearsnek számított.

– Te US Weeklyt reggeliztél, vagy mi? – kuncogott Lee, és finoman oldalba bokszolta Isabellát. Isabella összeszorította a száját, és elfordult tőle.

Odinával úgy álltunk ott, mint akik egy másik bolygóról érkeztek.

Odasúgta nekem:

– Soha nem nézek tévét. Hát te?

– Én Németországból jöttem – válaszoltam halkan. – És bár utálom a horrorfilmeket, a Killing Tyler még nekem is mond valamit.

– Ha nem akarsz Killing Andyt játszani, akkor azt javaslom, hogy végre kezdjünk bele – mormogta a szörfoktatónk, és elkezdte kiosztani a szörfdeszkáinkat.

Lee-t leszámítva egyikünknek sem volt szörfös tapasztalata. De már az első napokban világossá vált, hogy a sporthoz való hozzáállásunk pontosan tükrözi, kik is vagyunk.

Isabella elszánt volt, mintha valami versenyt kellett volna megnyernie. A szárazföldi edzéseken, ahol megtanultuk, hogyan kell a deszkán guggolva támaszkodni, hogyan kell rajta talpra ugrani és beállni a képzeletbeli vonalra, addig ismételgette a mozdulatokat, amíg nemcsak Andy, hanem ő maga is elégedett volt. Amikor már mindannyian kimerülten és sajgó karral ültünk a parton, és kólát szürcsölgettünk, Isa újra kiment a vízre, hogy tovább csiszolgassa a technikáját. Ebédidőben végigolvasta a rengeteg szörfös könyvet és újságot, amit Andy a fészerben tartott, és fogadni mertem volna, hogy esténként az ágyban még mindig a helyes lábtartást gyakorolta. Ő volt saját maga legnagyobb kritikusa, ugyanakkor a legerősebb hajtóereje is.

Lee viszont arrogáns volt, és olyannyira meggondolatlan, hogy kész szerencse, hogy nem sérült meg többször is súlyosan. Túlbuzgóságában gyakran lecsúszott a deszkáról, és arccal a homokban landolt. A harmadik napon kificamította a nyakát, amikor megpróbált fejen állni a deszkán, és lezúzta a térdét egy sikertelen duck dive során, mert a deszka túl hosszú és nehéz volt ahhoz, hogy a hullám alá nyomja. Fordítva tette be a szkeget, úgy vélte, hogy a napolajat túlértékelik, és annyira leégett az orra, hogy a bőre úgy hámlott utána, mint a krumpli héja. A deszkájával még Andyt is sikerült felborítania, aki a vízben állva harsogta az utasításokat. De ő volt a csoport mókamestere is, aki minden egyes túlzott lelkesedésből fakadó balesetét frappáns megjegyzésekkel kommentálta, és a többieket is csúcsteljesítményre sarkallta. Soha nem tudtunk rá haragudni.

Míg Lee-nek kezdettől fogva szívügye volt a szörfözés, Odina teljességgel fejből közelítette meg a dolgot. Hihetetlenül óvatos volt, a végtelenségig tanulmányozta a hullámokat, mielőtt eldöntötte volna, melyikre menjen, és ennek eredményeképpen számtalanszor le is sodródott a deszkáról. Azonban ha bátorságból kevesebb is volt neki, a teste irányításában annál erősebb volt. Ha egyszer felállt a deszkán, akkor rajta is maradt. Kompakt kis teste, melyről eleinte azt gondoltam, hogy akadályozó tényező lesz majd, valóságos áldásnak bizonyult. Megvolt benne az az erő, ami belőlünk hiányzott. Ő evezett a legkeményebben, szó szerint rátapadt a lábával a deszkára, és volt benne annyi előrelátás és türelem, hogy kivárja a megfelelő hullámot.

Josie viselkedése kifürkészhetetlen volt. Szemmel láthatóan élvezte az edzést, és nyilvánvalóan megvolt a tehetsége ahhoz, hogy minden nehézség nélkül elsajátítson egy új sportágat. Mégis megbízhatatlan volt, pontatlan és olyan szeszélyes, hogy soha nem lehetett tudni, melyik Josie jelenik meg reggel. Vagy hogy megjelenik-e egyáltalán. Soha nem láttuk kiszállni kocsiból, soha nem kísérte senki, és bizonyára fiatal korunkkal magyarázható csak, hogy az alatt az első nyár alatt egyszer sem jutott eszünkbe minderre rákérdezni. Magától értetődőnek vettük, hogy szörfözés közben Sue-nak szólítjuk. A két neve mintha a karaktere két oldalát szimbolizálta volna: egyik nap még csupa pezsgés volt, és vicces történetekkel szórakoztatott minket a show-bizniszről, a következő napon pedig szótlan volt, és magába fordult. A deszkán minden volt egyszerre – hol szétszórt, hol minden idegszálával koncentráló, egyik alkalommal mozgékony és sportos, máskor merev és aggodalmaskodó.

Azt hiszem, én voltam a legtürelmetlenebb mindannyiunk közül. Ugyanúgy voltam a szörfözéssel, mint kezdetben a gitározással. Mindent tudni akartam. Azon nyomban. Azonnal. Ám ellentétben a zenével, amit bárhol játszhattam, itt szorított az idő. Nem a tengerparton éltem, mint a többi lány, hanem Baden-Badenben sínylődtem. Egy olyan városban, amely több száz kilométerre volt a tengertől. És még messzebb egy olyan strandtól, ahol tényleg lehetett volna szörfözni. Nem tudtunk elég gyorsan haladni ahhoz, amit szerettem volna. Arra vágytam, hogy hullámokon lovagoljak, nem arra, hogy a parton üljek. De Andy ragaszkodott az alapok elsajátításához, hosszan gyötört minket a különböző technikákkal, hogy hogyan kell vinni a deszkát, és a végtelennek tűnő beszédeivel a hullámok „olvasásáról”, a megfelelő szögekről, az árapályról, az áramlatokról és szakkifejezésekről, amelyeket általában azonnal el is felejtettem.

A szörfözésnek köszönhetően váratlanul sokkal gyorsabban és jobban megismertük egymást, mint egyébként tettük volna. Ebédidőben félbehagytuk az edzést, és együtt ültünk a kunyhóban egy étkezőasztallá átalakított régi longboardnál, arcunkat a nap felé tartva, és Andy főzőtudományát magasztalva. Legalábbis addig, amíg el nem kezdődött ismétlődni a menü, és rá nem jöttünk, hogy Andy csak makarónit, csirkés szendvicset és sült rizst tud készíteni. Isa Odinával szembeni különös, ellenséges viselkedése, illetve Odina vele szembeni tartózkodása is alábbhagyott valamelyest, bár nem múlt el teljesen. Josie és Isabella közelebb kerültek egymáshoz. Odinával, aki kiskorában érkezett a szüleivel Olaszországból Harbour Bridge-re, rájöttünk, mennyi hasonlóság van két európai között, és Lee… Hát, ő csak Lee volt. Néha ő töltötte be az ötödik kerék szerepét, amitől a legelején tartottam, hogy én kapom majd, máskor meg ő volt az a kötőanyag, amely összetartotta ezt a vegyes csapatot.

A második hét végére annyira elegünk lett Andy főztjéből, hogy rábeszéltük a szüleinket, engedjenek el minket a Crab & Bonesba ebédelni. És így egy pénteken ebédidőben először ültünk le ahhoz az egyetlen, kék napernyős asztalhoz, amely később a törzsasztalunk lett. Az élénk narancssárgára festett, lila ajtós, bádogtetős tengerparti étterem mindössze kétutcányira volt a parttól, és friss tengeri herkentyűkkel és olyan komolytalan szlogenekkel csábította be az embereket, mint: „It was one shell of a day – come in.”

Még mindig kissé bizonytalanok voltunk, mert ez volt az első alkalom, hogy a szörftanfolyamon kívül együtt csináltunk valamit, de már mosolyogva néztünk egymásra az asztal két oldaláról.

– Nem eszem semmit, csak egy vizet iszom – közölte Lee, miután gyorsan vetett egy pillantást a színes feliratokkal agyonzsúfolt étlapra.

– Kifizetem az ebédedet, ez a legkevesebb, amit tehetek, miután beléd száguldottam, és elloptam a hullámodat – mondta neki Josie. Úgy tűnt, hogy Lee elfogadja a meghívást, bár igazából nem Josie vette el tőle az elsőbbséget, hanem Odina.

– Ha a szüleim rájönnek, hogy itt eszem… – sóhajtott fel halkan Isabella, és először tűnt bizonytalannak.

– A szüleié a Seasons, a sziget egyetlen szállodája – magyarázta Odina, megválaszolva kérdő pillantásomat. – És még jó néhány más dolog is. – A hangja semlegesnek tűnt, de éreztem, hogy valami kimondatlanul is ott feszül kettejük között a levegőben.

– Az ő szüleié pedig az egyetlen pizzafutár szolgálat a szigeten – vetette közbe egykedvűen Isa. – És Odina is az övék.

– Mindannyian tartozunk valakihez, nem igaz? – mondta Josie. Ránk villantotta széles filmsztármosolyát, de a szeme egészen mást mondott.

Lee felháborodottan rázta a fejét.

– Én csak magamhoz tartozom.

Josie kárörvendően felnevetett.

– Senki sem szabad igazán, és soha nem is lesz az. Még te sem, Lee. A szegénység nem tesz szabaddá, ahogy a gazdagság sem. Mindig megbéklyóz valami. A szülők, az elvárások, a félelmeink, a férfiak, a pénz vagy annak hiánya. Szóval ne tégy úgy, mintha előrébb lennél nálunk! Még Avery sem szabad. Egyik lába az Atlanti-óceánnak ezen az oldalán, a másik a másikon, és nem tudja, meddig bír még spárgában maradni.