Table of Contents

- Lelkem bűvös viharai

- Felvilágosítás

- Akik vigyáznak ránk

- Arannyá vált lélek

- Eleionomae

- Fagyi

- Háztűznézős gulyásleves

- Lányok maguk között

- Bojtárok

- A libapásztorlány és a puli

- Csikósok

- Levendula

- Lét

- Bátor Csenge

- Tükörképem gondolatai

- Szavak

- A nyuszika aluszija

- Az angyalokkal

- Szenvedélyes évszakok

- Tündér tudta lélek

- Palánta

- Csepp

- Szunnyadozó ébredés

- Kocamama

- Fecske

- Melyik az az állat?

- Mosoly

- A boldogság hajnala

- Megrovás

- Vihar

- Első nap a faiskolában

- Magány

- Mégis

- Lelkem fészekalja

- Rügyfakasztó

- A bál szépe

- Lombhullató

- Dióhéjban

- A csiga cipője

- Szeptember

- Vonaton és Balaton

- Kócimanó

- Fogtündér

- Naplemente

- Éji égbolt

- Esti órák

- Kipi-kopp

- Tavi álom

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Szabin A. Szabolcs

LELKEM BŰVÖS VIHARAI

© Szabin A. Szabolcs 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2024

ISBN 978-963-639-331-1

A borító Szopos Katalin munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

Lelkem bűvös viharai

Felvilágosítás

Akik vigyáznak ránk

Arannyá vált lélek

Eleionomae

Fagyi

Háztűznézős gulyásleves

Lányok maguk között

Bojtárok

A libapásztorlány és a puli

Csikósok

Levendula

Lét

Bátor Csenge

Tükörképem gondolatai

Szavak

A nyuszika aluszija

Az angyalokkal

Szenvedélyes évszakok

Tündér tudta lélek

Palánta

Csepp

Szunnyadozó ébredés

Kocamama

Fecske

Melyik az az állat?

Mosoly

A boldogság hajnala

Megrovás

Vihar

Első nap a faiskolában

Magány

Mégis

Lelkem fészekalja

Rügyfakasztó

A bál szépe

Lombhullató

Dióhéjban

A csiga cipője

Szeptember

Vonaton és Balaton

Kócimanó

Fogtündér

Naplemente

Éji égbolt

Esti órák

Kipi-kopp

Tavi álom

Ajánló

A szerző bemutatkozása

Lelkem bűvös viharai

A holdfény simogató varázsára végül rebegve csukódtak le pilláim, miközben testem ellazulva feküdt a tisztáson. Mint lassan lehulló pihe, álmom úgy mélyült el az éjszakában. Lassú lélegzetvételeim ütemére egyre mélyebbre süllyedtem a koromfekete világban. Sokáig szuszogtam így teljes nyugalomban, aztán kezdődött újra a szokásos álom.

Egy fiatal, jajveszékelő nő alakja jelent meg álmomban, aki azt kiáltozta:

– Mi lesz így szegénykémmel? Semmink sem maradt!

A nő a mocsaras vízhez futott, majd a partról nekilendülve a vízbe vetette magát. Azonnal alámerült, de a keze még kibukkant a vízből, mintha segítségért nyújtaná. De nem volt segítség, így a keze is lassan alámerült.

Az álom így szertefoszlott, visszasüllyedtem a fekete éjszaka leple alá, majd csak a felkelő nap első sugarai ébresztettek, s a tisztáson felülve sokáig merengtem a rejtélyes, visszatérő álom titokzatos emlékfoszlányain.

De indulnom kellett, hiszen tudtam, különleges nap a mai. Fekete bőrkötéses könyvemet a hónom alá csaptam, és elindultam a mocsárhoz, ahol különleges búcsú várt rám.

Aztán – ahogy ott álltam a mocsár szélén, kezemben a könyvvel, melyet a természet iskolája adott nekem – két dolog hasította ketté érzéseimet.

Egyrészt tudtam, hogy ez az iskola, ami szám szerint a tizenharmadik, most véget ért. Tanítóm, a természet minden titkát felfedte előttem. Mint a nyíló virág a méh számára, szabaddá tette virágporát, hogy beporozhassam az életet magát, s a tapasztalatot, mint – majd a következő generációkat tápláló – mézet begyűjtsem.

Másrészt tudtam, hogy számomra most kezdődik a nagybetűs élet. Az élet igazsága, melyet szolgáltatnom kell. Mert az igazság maga az élet, és az élet az igazság kellene, hogy legyen. Mind ezért tanulunk, hogy az legyen.

– Mindent tudsz, amit tudnod kell – mondta a hang, mikor a könyvemet a hónom alá szorítva utoljára visszanéztem az iskolába.

– De még el sem kezdődött – válaszoltam félénken –, a tudásom még ebben a könyvben van, és nem az életből köszön vissza rám. Olyan garabonciás szeretnék lenni, aki ura az igazságnak, rendje a természetnek.

– Tudhattad, hogy nem lesz könnyű – felelte a hang. – Ezt választottad. Hogy ura légy a természetnek, birtokosa a tudásnak, osztója az igazságnak.

– Nem én választottam – mondtam. – Foggal születtem, emiatt már gyermekkoromban kiközösítettek a faluban. Boszorkánynak hittek, pedig csak kiválasztottja vagyok az igazságnak, tudósa a természet minden titkának. Erre születtem. Ezért költöztem az erdőbe. Végigjártam a tizenhárom iskolát, elsajátítottam a tizenhárom tudást.

A hangok megtanítottak mindenre, amire szükségem lehet. De felejteni nem tudtam. Azokat a dolgokat, amelyekben részem volt. Hogy különc lányként kezeltek. Sosem hagyták, hogy beilleszkedjem. Azt mesélték, születésem után papot hívtak, hogy levegye rólam a rontást. Néhány tejfog miatt, amikkel megszülettem. Pedig a tejfog igazi kincs, őssejteket tartalmaz, mely újraépíti szervezetünk bizonyos részeit, ha a sors úgy hozza.

Azóta sokat tanultam a természet erőiről. Az élővilágban is harc folyik mindenért. Az élettérért, az élelemért. A gyengék elbuknak. Új élet sarjad belőlük. Ezért számomra igazságosabb, mint az emberek világa. Mindennek értelme van. Az örök körforgásnak. A megújuló életnek. De az emberek inkább csak kínozzák egymást. Értelmetlenül.

Tudtam, hogy lassan el kell indulnom az utamra. Az iskola épp a mocsár szélén fejeződött be, de az iskola maga a természet volt. Az egész erdő, a hegyek, a barlangok, a tópart, a patak, egyszóval minden. A tanító hangok mindenütt jelen voltak. Tanulmányaimról könyvet írtam, melyet mindig magamnál fogok tartani. Az emberek azt gondolnák a könyvről, hogy a boszorkányság maga. Pedig csak tiszta tudománnyal van tele, megmagyarázva az univerzum minden összefüggését.

Megszomjaztam. A mocsárba egy kis patak torkollott, melynek vize ihatónak bizonyult. Vágtam egy nádszálat, meghagyva benne egy levél csomópontot, alatta és felette pár centiméternyi csővel. Ezen keresztül szívtam a patak vizét, a nád csomópontja pedig kiszűrte a vízből a szennyeződéseket. Így indultam el a falu felé a reggeli verőfényes napsütésben.

A falu felé a mocsártól a patak mentén vezetett az út. A patak nádasokból és apró, tiszta vízfelületekből állt. A gazdag vízi világ tükrözte lelkem gazdag világát. A vízben úszó szivárványos öklék csillogása szemem csillogása volt, boldog táncukat csak egy-egy nagyobb testű sügér, mint borús gondolat zavarta meg. Gondolataim a vízfelszínre hajló nádleveleken meg-megálló szitakötők voltak, melyek boldogan röppentek tovább a lágy reggeli szellővel. A vízparton gyökeret verő szomorúfűz fák gyermekkoromként tükröződtek vissza a felszínről, és ahogy megálltam, gyökereik lelkem tiszta vízpartjába vágytak, melynek sima víztükrét csak alig fodrozta néhány kósza szellő gondolat.

Közben gondolataim kicsit borúsabbra váltottak, hiszen a faluban nem kedveltek engem. De azért gyors léptekkel átkeltem a patak felett átívelő kis hídon, melynek poros országútja a messzi távolból egyenesen a faluba vezetett. Épp megláttam a templom tornyát, amikor rettenetes dolog történt.

A templom tornyából előtörő veszedelmes kutyák harangzúgás formájában felém rontottak. A legkisebb kutya volt a legveszélyesebb. Vékony hangjával a fülembe mart, és egészen az agyamig hatolt. Garabonciásként ugyanis nem tűrhettem a harangok hangját. Feltépte sebeimet és azonnal éreztem, hogy vérzek belül. Legbelül, a lelkem mélyén. Az apró vércseppek a lelkem tiszta tóvizébe hullottak, elszínezve azt. Ezután szemem is vérbe borult. Könnyeim vércseppként gurultak végig az arcomon, én pedig – sűrűn törölgetve azokat – futottam vissza a mocsár felé a patak partján. Az ég beborult, a patak zavaros vizében már nem látszottak a halak. A nádirigók riadtan sípoltak. Gondolataim vadul rohantak, másodpercenként egy tucatnyi rossz emlék vágtatott végig agyamon.