A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Helen Rappaport: THE REBEL ROMANOV

Copyright © Helen Rappaport, 2025

Hungarian translation © Kovács Lajos, 2026

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

A forradalom fogságában

A négy nővér

Oroszok Párizsban

Az örök szépség

Alessandrának

„Amíg kívánunk, boldogság nélkül is megvagyunk; mert azt hisszük, hogy elérjük. Ha boldogságunk késik is, a remény még fenntart, s az illúzió bája mindaddig tart, míg a szenvedély, mely szüli, el nem enyészik. Ez az állapot önmagában elég; s a gyötrelem, mellyel jár, olyanféle gyönyör, mely kárpótol a valóságért. Jaj annak, kinek már nincs mit kívánnia! Amit elérünk, kevésbé gyönyörködtet, mint amit várunk; és csak azelőtt vagyunk boldogok, mielőtt boldogok lennénk.”

Jean-Jacques Rousseau: Júlia, a második Heloïse (1761)

(MIHÁLKOVICS ÁRPÁD FORDÍTÁSA, 1882)

ELŐSZÓ A Coburg-házasság

1816 májusában Londonban a Carlton House-i rezidencián egy jelentéktelen német herceg feleségül vette Európa legkeresettebb királyi menyasszonyát, Sarolta walesi hercegnőt, aki apja, a régensherceg után másodikként következett Nagy-Britannia trónöröklési sorrendjében. A Bíbor szalonban este kilenc órakor tartott szertartás során alig elfojtott derültséget keltett – még magában a menyasszonyban is –, amikor a hűségeskü során a mesebeli herceg ünnepélyesen megígérte, hogy minden földi javát párjára testálja. Mint mindenki más, Sarolta is nagyon jól tudta, hogy újdonsült férje, Lipót szász–coburg–saalfeldi herceg egy örök pénzszűkében lévő „Pumpernickel Staat”1 uralkodói sarja, „Coburg legfiatalabb hercege, [akinek] teljes jövedelme mindössze 200 font sterlinget kóstált”.1 S valóban, Lipót csábítóan jó megjelenésén és kiváló katonai érdemein kívül mindössze ravaszságát és eltökélt ambícióját ajánlhatta fel feleségének.

Mindazonáltal „a Coburg-házasság” – ahogy azt a brit arisztokrácia távolságtartóan nevezte – nem csekély teljesítmény volt egy jelentéktelen német hercegség számára, amely a politika világában már régóta „fel sem bukkant Európa térképén”, és amelyről a sajtó ez idáig teljességgel hallgatott.2 Lipót házassága Nagy-Britannia kedvenc hercegnőjével egy kis európai herceg hihetetlenül merész húzása volt, amely 60 ezer fontos éves jövedelmet hozott a párnak (ma több mint 6 millió font, 2,7 milliárd forint), s ez több volt, mint adósság sújtotta hazájának – ennek a Közép-Németországban eldugott aprócska, mezőgazdaságból élő hercegségnek – teljes éves bevétele.

Uralkodói az egyik ősi európai dinasztiára, a szász Wettin-házra vezethették vissza eredetüket, amely egykor a térség nagy részét uralta, de a terület egymást követő felosztásai az Ernő-ág2 férfi örökösei között a régiót birtokok bonyolult szőttesévé szabdalták fel, amelyeket időről időre újrafazoníroztak. A Szász–Coburg–Saalfeld Hercegség valójában két kisebb, földrajzilag elkülönült területből állt: Coburg, a dinasztia székhelye Felső-Frankföldön, a Türingiai-erdőtől délre feküdt, míg az erdő másik oldalán a Schwarzburg Fejedelemségben elhelyezkedő Saalfeld 1699-ben került hozzá házasodás és vásárlás révén.3

1801-re a Szász–Coburg–Saalfeld Hercegség státusza és hatalma jelentősen megkopott, amit adósságok vertek béklyóba, összesített katonai ereje pedig 150 muskétásra és gránátosra, valamint egy 360 emberből álló polgárőrzászlóaljra olvadt.4 Az adósságok zöme az egymást követő hercegek tékozló költekezésének és államkincstáruk silány kezelésének a következménye volt, hiszen a régi feudális irányvonalak szerint uralták a térséget.

A napóleoni háborúk idején az Európát sújtó szörnyű pusztítások során Szász–Coburg–Saalfeld is célkeresztbe került, és Napóleon átvonuló csapatai állandó támadásainak prédájává vált. Egy időre a hercegi családnak is el kellett menekülnie a fővárosból, és a biztonságosabb Saalfeldbe költöztek. Mindazonáltal Lipót, valamint két bátyja, Ernő és Ferdinánd 1813–14-ben, a Napóleon elleni végső előretörésben „Németország felszabadításán fáradoztak, amennyire erejükből tellett”: Ernő Berlinben a poroszokkal, Ferdinánd Bécsben az osztrákokkal, míg Lipót Lengyelországban I. Sándor orosz cár oldalán harcolt.5

Az elsőszülöttség törvényét foganatosító hercegség legfiatalabb élő fiú utódaként Lipót két bátyja mögött állt a rangsorban, ezért külföldön kellett szerencsét próbálnia, és Oroszország volt az, amely keblére ölelve, elindította őt felfelé a ranglétrán. Katonai pályafutása példás volt: ötéves korában Nagy Katalin tiszteletbeli kadétként felvette az orosz császári gárdába, és ezután, az orosz hadseregbe elsőként beállt német hercegként a karrierje villámgyorsan ívelt a magasba. 1810-ben Napóleon nyomására lemondott posztjáról, de 1813 májusában újra bevonult az orosz hadseregbe, s ezt követően vértes ezredét vezette a francia csapatok elleni lovassági rohamokban a szászországi Lützen és Bautzen csatáiban, majd a legnagyobb katonai sikerét augusztus 30-án, a kulmi csatában aratta. Ekkorra I. Sándorral együtt porosz és osztrák szövetségesei is elismerték Lipót szolgálatának érdemeit, és „hat vagy nyolc rendjelet adományoztak neki”, köztük a rangos Szent Alekszandr Nyevszkij-rendet, a Szent György- és a Mária Terézia-keresztet, valamint kulmi szerepéért a porosz Vaskeresztet.6

Lipót herceg jelen volt az 1814. március 31-i Párizs melletti csatában is, amelyben Napóleon végső vereségét szenvedte el. Ez a megtiszteltetés lehetővé tette, hogy részt vegyen a győztesek felvonulásában Párizsban, majd júniusban Angliába utazott a szövetséges porosz és orosz uralkodókkal.7 Amikor Londonba érkezett, Lipót, aki nem engedhette meg magának a szállodát, és egy marylebone-i fűszerüzlet felett lakott, már a cár által sugallt mesterterven töprengett.8 Miután fel kellett adnia „gyümölcstelen szenvedélyét” Jozefina francia császárné „sápadt, mélabús és a spiritualitásra fogékony” lánya, Hortenzia (Hortense de Beauharnais) iránt, most egy „piros arcú, dús keblű lányt” talált magának, aki „megjelenésében talán jobban német volt, mint amennyire Lipót kívánta volna”.9 Sándor ugyanis nem sokkal azelőtt, hogy Angliába indultak, bizalmasan közölte Lipóttal: „az a szándékom veled, hogy feleségül vedd Sarolta hercegnőt, Anglia leendő királynőjét”.10 Sándor okos özvegy testvére, Jekatyerina (Katalin) Pavlovna oldenburgi hercegné, aki akkor éppen Londonban tartózkodott, tovább szőtte a tervet. Összebarátkozott Sarolta hercegnővel, és kimódolt egy találkát a klasszikusan magas, sötét hajú Lipót és a rendkívül megnyerő tizennyolc éves hercegnő között. Ez a régensherceg számára nem kívánt találkozás hamarosan felforgatta az apa lányával kapcsolatos dinasztikus törekvéseit, egyúttal pedig Lipót személyében Oroszországnak is fontos befolyást biztosított a brit udvarban.

Sarolta nemrég bontotta fel eljegyzését apja választott férjjelöltjével, a nyájas, ám unalmas Orániai Vilmos herceggel. Vonakodva belement egy, a holland–brit politikai stratégiai szövetség érdekében 1813 decemberében történt eljegyzésbe, ám utána eltérítette egy rövid életű vonzalom a porosz Frigyes herceg iránt. Amikor ez kihunyt, megpróbálták Saroltát visszatéríteni Oránia hercege irányába, ám ő ellenállt ennek, mivel rájött, hogy a holland trón örökösének feleségeként javarészt Hollandiában kellene élnie. Mindenesetre 1814 nyarára az ambiciózus Lipót – akiről még Napóleon is megjegyezte, hogy „az egyik legjóképűbb fiatalember, akit csak láttam” – megérkezett az udvarba, és nekilátott, hogy sokat dicsért vonzerejét bevesse a hercegnő figyelmének felkeltése érdekében.11

Ekkorra Sarolta már egyre inkább lázadozott, mert eltökélten ki akart szabadulni az apja fojtogató ellenőrzése alól. Vonzalma „Der Leo” iránt, ahogy kedveskedve nevezte Leopold-Lipótot, hamarosan elragadtatottsággá, majd kifejezett szenvedéllyé vált.12 1815 elejére és a régens makacs ellenkezése dacára a lány meggyőzte magát arról, hogy a sok kérő közül, akik a legjobb partinak tartották, Lipót az, aki „helyzete és mindazok alapján”, amit róla hallott, „jelenleg a legalkalmasabb” számára… „Coburggal nagyon jól érzem magam – jelentette ki –, mert teljesen meg vagyok győződve arról, hogy ő valóban, őszintén és mélységesen szeret, és minden tőle telhetőt meg fog tenni azért, hogy engem boldoggá tegyen.”13 A híresen makacs Sarolta, aki akkor az egyetlen legitim trónörökösként kezében tartotta a döntést, nem volt hajlandó lemondani róla.

Lipót német hercegi származása talán nem volt elég tekintélyes az angol királyi család számára, de legalább uralkodócsaládból származott, és senki sem vonhatta kétségbe a jó herceg erkölcsi és szellemi tulajdonságait, „méltóságteljes komolyságát és szokatlan mértékletességét”, noha bizalmas körökben a régensherceg vélelmezett vejét óvatosnak és pedánsnak ítélte, majd később „Marquis Peu-à-Peu”-nek3 keresztelte el.14 De Lipótban több rejlett, mint ami első pillantásra látszott: a megnyerő külső mögött hideg intellektus és logika rejtőzött, ami a Szász–Coburg-ház érdekeinek és európai felemelkedésének előmozdítására irányuló eltökéltségét jelezte.15 Saroltának pedig nem állt szándékában, hogy ez az egyenlőtlen királyi házasság lealacsonyítsa őt: „Ne képzelje, hogy Lipót herceggel házasságra lépve valaha is le tudnék vagy akarnék alacsonyodni Coburg úrnőjévé. Kérem, ne is gondoljon ilyesmire.”4 Már akkor is utalt arra, hogy ha eljön az ideje, német férjét a puszta hitvesi szerepnél magasabb pozícióba emelné, ami Lipót ambícióival is összhangban állt. Mint az angol naplóíró, Henry Greville megjegyezte, Lipót „bármit megtenne, hogy királyságra emeljék”.16

Amikor 1816. február 10-én híre ment, hogy „a coburgi udvarhoz értesítést küldtek a walesi Sarolta hercegnő és a regnáló herceg harmadik fia, Lipót szász–coburgi herceg házassági szándékáról”, Lipót annyira ismeretlen volt Angliában, hogy még az értesítésben közölt, alapvetőnek gondolt adatok némelyike is téves volt. Lipót apja ugyanis 1806-ban meghalt, és bátyja, Ernő ült ez idő tájt a hercegség trónján.17 A brit arisztokrácia ettől függetlenül is lenézően nyilatkozott: „Végül is csak egy jelentéktelen herceg társul a brit trónörökösnőhöz” – gúnyolódott Lady Charlotte Campbell Bury. Ennek ellenére a Coburg-házasság volt „az egyetlen, előkelőkhöz méltó beszélgetési téma” a londoni társaságban akkoriban.18 Csak novemberben derült ki az igazság, amikor Frederic Shoberlnek a Szász-ház történetét feldolgozó műve, amely egy fejezetet szentelt Szász–Coburg–Saalfeldnek, elérhetővé vált a nagyobb nyilvánosság számára, és bemutatta a herceg illusztris családfáját és pályafutását.19

✶

Lipót 1816. február 19-én postahajóval érkezett a kontinensről Doverbe a Saroltával kötendő frigyre. A május 2-án esedékes szertartásig a New Bond Streeten található Clarendon Szállóban tartózkodott, amely tiszteletre méltó színhelynek számított egy „egyedülálló úr”20 számára. A közönség kíváncsisága akkor „hágott a tetőfokára”, amikor a régensherceg által nemrég tábornoki rangra emelt Lipót pompás egyenruhájában megjelent a Clarence House előtt várakozó lelkes tömeg előtt, amely „hangos éljenzéssel” fogadta. A közeli Carlton House-ban tartott esküvőre azonban királyi viszonyokhoz képest kevesen gyűltek össze. Csak ötven kiválasztott méltóság – külföldi nagykövetek, kabinetminiszterek, valamint a brit királyi család és nemesség tagjai – vett részt az eseményen.21 Nem volt jelen egyetlen külföldi uralkodó sem, sőt még a menyasszony édesanyja sem, akitől a régens elidegenedett. A vasút előtti időkben az utazás lassú és nehézkes volt; Lipót hercegnek a kontinensen szerteszét szóródott családját a londoni szász miniszter képviselte, aki aláírta a házassági anyakönyvi kivonatot, ha már Lipót szülőhazájából senki más nem volt jelen, hogy tanúja legyen a Szász–Coburg–Saalfeld-ház diadalának.

A hiányzók közé tartozott nem utolsósorban Lipót nővére, Julianna, noha az ő 1796-ban kötött politikai stratégiai házassága Nagy Katalin unokájával, Konsztantyin nagyherceggel tette mindezt lehetővé. Ez az unió ugyanis nemcsak Lipótnak, hanem az egész családnak kivételes megtiszteltetést és előnyöket hozott; ami még fontosabb, Szász–Coburgot az Orosz Birodalom védőszárnyai alá helyezte. Julianna, a szeretett nővér, aki mindössze tizennégy évesen egy idegen országban áldozta fel magát a dinasztikus érdekek oltárán, hatalmas lökést adott mindhárom fiútestvére katonai karrierjének, és ezzel a családnak is a Romanovok kegyei szempontjából. Ő volt az első a Ferenc herceg és Auguszta hercegné gyermekei közül életben maradt hét szász–coburgi testvér közül, aki frigyre lépett; ezt 1796 és 1818 között látványos házasságok sorozata követte, amelyek a mindaddig ismeretlen családot a Napóleon utáni Európa király- és királynécsinálóivá tették, és leszármazottaikat „trónokra, trónok mellé vagy trónok mögé” emelték.22

Házasságának idején Lipót már a nemzetközi hatalom és befolyás felé vezető úton járt. Coburg, ez a jelentéktelen „hercegi szigetcsoport”, ahogy Katalin cárnő szeretője, Grigorij Potyomkin herceg egyszer gúnyosan nevezte, még abban az évben újabb dinasztikus sikert ért el, amikor Lipót testvére, Ferdinánd feleségül vette az Osztrák Birodalom leggazdagabb emberének lányát és egyetlen örökösét.23 Julianna után nem sokkal a nővére, Antonietta is bekerült az orosz udvarba, a német származású özvegy császárné testvére, Sándor württembergi herceg feleségeként. De a legnagyobb sikert a legfiatalabb nővér, Viktória érte el 1818-ban, amikor Sarolta hercegnő nagybátyjához, III. György király fiához, Kent hercegéhez ment feleségül. Egy évvel később megszületett a leendő uralkodó, Viktória királynő, aki 1840-ben beteljesítette a Szász–Coburg-dinasztia történetét, amikor első unokatestvéréhez, Albert szász–coburg–gothai herceghez ment feleségül.

Ezért aztán nem meglepő, hogy akkoriban kevesen tudtak – és ez ma is így van – a Szász–Coburg-család elveszett leányáról, Julianna Henrietta Ulrika hercegnőről, aki elindította a Coburgok megállíthatatlan felemelkedését. 1854-re Julianna története – már amennyire akkoriban ismert volt – a mítoszok szintjére emelkedett: „Ki volt ez a modern Iphigénia? – ez az Ariadné, akit a Minótaurosznak áldoztak? – ez az Androméda, akit nem mentett meg Perszeusz? – dörögte túlzásokba eső felháborodottsággal a Dublin Weekly Nation. – Hiába keresed őt az orosz császári család bármelyik listáján. Az ég szerelmére, ki volt ő?” A világ ugyanis semmit sem tudott erről a „szegény, balsorsra ítélt rózsabimbóról”, akit „kiszakítottak a gyerekszobából”, hogy elősegítse a Szász–Coburg-ház ügyét, és arról sem, hogy milyen magas árat kellett fizetnie anyja, Auguszta túlzott ambícióiért, aki mindenáron az orosz császári házba akarta adni. Ahogy Johann Heinrich Schnitzler történész megjegyezte: „Olyan vonzó volt a császári korona, hogy felülmúlta a hazaszeretetet, a vallási hitet és az oroszországi helyzet miatt akkoriban jó okkal felmerülő esetleges aggodalmakat is.”24

Juliannát kiszakították csendes és eseménytelen coburgi életéből, és minden teketóriázás nélkül magára hagyták, barátok és ismerősök nélkül, Nagy Katalin szentpétervári udvarában. Megfosztották német családnevétől, amelyet az idegen, talizmánszerű cím, az Anna Fjodorovna orosz nagyhercegné, vagy a még inkább személytelen Konsztantyin nagyhercegné váltott fel. De családja mindig Jülchennek – „Julcsi”-nak, „kicsi Julianná”-nak – hívta, és a név szeretetteljes formája még Viktória királynőre is kiterjedt, aki nagy szeretettel és gyakran beszélt a kedves „Julcsi néni”-ről, és soha nem használta orosz nevét. Ebben az elbeszélésben, amelyben pletykákat és a botrányokat elkerülve végigkövetjük a hercegnő nehéz, rejtélyes és nagyrészt száműzetésben töltött, gyakorta tragikus életét, mi a Julianna nevet használjuk.

1. FEJEZET Egy Pumpernickel állam

Amikor Sarolta hercegnő a szász–coburgi Lipót herceggel kötendő házasságáról írt, megjegyezte: „úgy tűnik, borzasztóan szereti a családját, amely rendkívül összetartó”.1 Valóban összetartók voltak azon feszült körülményeknek köszönhetően, melyek közt a tizennyolcadik század vége óta élni kényszerültek abban a régióban. Legtöbben a „Szász–Coburg” rövidített nevet használták a „Szász–Coburg–Saalfeld” helyett, amely a Szász-ház Ernő-ága öt hercegi családjának egyike volt a Szász–Gotha–Altenburg, a Szász–Meiningen, a Szász–Hildburghausen és a Szász–Weimar–Eisenach mellett.

Ezek, a középső régió többi kisebb államaival együtt, hűbérbirtokoknál alig többként működtek, és 1806 előtt lovagok, grófok, őrgrófok, várgrófok, püspökök, apátok, hercegek és bárók sokasága kormányozta őket. Együttesen ezek alkották a Szent Római Birodalom német nyelvű tartományait, amely a kilencedik század óta uralta Közép- és Nyugat-Európa nagy részét. Ám folyamatos politikai megosztottságuk gondoskodott róla, hogy alig legyen közöttük összetartó nemzeti azonosságtudat egészen addig, míg Napóleon 1815-ös vereségét követően a német nacionalizmus gyökeret nem vert. Ezek a szétszórt német területek évszázadokon át végtelen dinasztikus belharcokba bonyolódtak az örökösök közti osztozkodás és a határaik fölött, míg az elsőszülöttségi törvény fokozatos bevezetése meg nem fékezte a leghevesebb vitákat, ami Szász–Coburg–Saalfeld esetében 1747-ben következett be.

Miután Napóleon 1806-ban meghódította Németországot, a legkisebb államocskák sokaságát olvasztották be a nagyobbak, s így azok jelentéktelenségbe süllyedtek – ezáltal jelentősen egyszerűsítve a politikai térképet. A Szász–Coburg–Saalfeld-ház státuszát illetően viszont megmaradt harmadik-negyedik ligás államnak, amely elmaradt a birodalmi választófejedelemségektől, mint például Hannover, és az olyan nagyhercegségektől, mint Baden és Hessen–Darmstadt. Szegényebb volt, mint némely püspökség és birodalmi város, de felette állt az olyan kisebb hercegségeknek, mint a fiatal Reuss-ág, amelyből Julianna anyja, Auguszta származott.

Szász–Coburg–Saalfeld régiója kis hercegségek és fejedelemségek mozaikjaként vegetált, amelyeknek vagyona korlátozott, politikai befolyása csekély volt, és állandóan az annexió által fenyegetett autonómia elvesztésének veszélye kísértette őket, ami Lipót szüleit is aggasztotta. Így aztán az öt hercegi államocska politikailag stagnált, és mindig inkább kliensei, mint társai voltak a nagyobb, hatalmasabb államoknak, mint Poroszország, Hannover, Szászország és Württemberg, amelyeknek saját pénzügyi forrásaik kimerülésekor katonáikat gyakran zsoldba, a lányaikat pedig feleségül adták.2

A régió bonyolult történelme még az 1840-es években is meghiúsította azoknak a kísérletét, akik szabatos összefoglalást akartak a brit közvélemény elé tárni, amikor Lipót unokaöccse, Albert herceg feleségül vette Viktória királynőt, és kérdések merültek fel dinasztikus származásával kapcsolatban. Bevallották, hogy Szász–Coburgról alig tudnak egyebet annál „az egyszerű ténynél, hogy létezik egy ilyen hercegség”.3 Az irodalomtudós és politikus John Frederick Stanford kénytelen volt megjegyezni, hogy mint minden más német hercegségnek, ennek is „rendkívül bonyolult” a korai története – de a legtöbben nem is tettek kísérletet annak felfejtésére.4

A tizennyolcadik század folyamán a német fejedelmek vagy hercegek lényegében alig voltak többek, mint földbirtokosok, noha nagy területeket mondhattak magukénak. Julianna orosz férje, Konsztantyin később gúnyosan megjegyezte, hogy sógora, Ernő herceg „hat paraszt és két falusi kirurgus felett uralkodott”.5 Mária edinburghi hercegnő (később Románia királynéja), aki az 1870-es években ott nőtt fel, jóval kegyesebb volt. Szerinte Coburg „egy kisváros volt, ahol a Gemütlichkeit [melegség és barátságosság] nagyobb szerepet játszott, mint az elegancia… egyszerű polgárok városa volt, ellentmondás nélkül voltak hűségesek”, méghozzá „a régi világbeli egyszerűséggel”.6 A coburgi udvar, avagy a Residenz, amely a szász–coburgi állam mikrokozmoszát alkotta, régi világbeli teuton bájának ellenére rendkívül beszűkült volt: pedáns, hagyományőrző, nélkülözte a politikai vitákat és a kulturális újításokat. Hercegei „hervasztó etikettet ápoltak, és olyan unalmas életet éltek, mint öreg, letargikus pontyok a maguk halastavában”.7

Hogy fenntarthassák kormányukat és hadseregüket, nem is beszélve életmódjukról, a Szász–Coburg uralkodók súlyos adókat préseltek ki a parasztságból, így pótolván a helyi iparból származó korlátozott bevételeket. A több mint 1000 négyzetkilométer területű és 1812-ben 57 266 lakosú Szász–Coburg körülbelül másfélszerese volt a Wight-szigetnek.8 A földje elég termékeny volt; két hegylánc között fekvő védett völgyben feküdt, gabonát, lent, bort termett, és gazdag legelőin szarvasmarhák híztak. A hercegség ipari termelése azonban szerény volt, legjobb termékei „edények, kalapok és állatbőrök”, valamint vitriol, hamuzsír, kátrány és porosz kék festék voltak.9

Szász–Coburg impozáns várral büszkélkedett, a Vestével. Ezt egy tizedik századi erőd helyén építették fel egy sűrű bükkössel borított domb tetején, és több kilométerre minden irányban uralta a tájat. De hideg volt, kényelmetlen és patkányokkal teli, így a hercegi család túl barátságtalannak találta ahhoz, hogy ott éljen.10 1543 és 1547 között János Ernő herceg (1521–1553), a kincstárat kiürítve, a városban, egy ferences kolostor helyén felépíttetett egy hatalmas palotát, az Ehrenburgot.5 Amikor Julianna nagyapja, a negyedik herceg, Ernő Frigyes (1724–1800) 1764-ben a hercegségben újonnan bevezetett elsőszülöttségi törvény alapján megörökölte a címet, továbbra is a jobban ismert, falakkal körülvett Coburg városában, az Itz folyó partján maradt, és a saalfeldi rezidenciát csak hivatalos célokra vette igénybe. Szándékában állt a hercegség kilátásainak javítása, de addigra a gazdaság már hanyatlásnak indult.

Az élet a hercegi udvarban szűk látókörű és társadalmilag korlátozott volt, amelyet Ernő Frigyes csalódott felesége, a jobb kapcsolatokkal rendelkező és uralkodó természetű braunschweig–wolfenbütteli Zsófia Antónia irányított. Zsófia a családja európai uralkodókkal – többek között II. Péter orosz cárral és Mária Terézia osztrák uralkodó főhercegnővel – kötött házassági kapcsolatai révén jobb partit remélt magának. Csalódására válaszul „mindent ő irányított Coburgban”, nem volt hajlandó visszafogni költekezését, és így Szász–Coburgot még nagyobb adósságba sodorta.11 Lipót herceg később dicső alázatossággal bevallotta, hogy nagyanyja „túl nagy személyiség volt egy ilyen kis hercegséghez”, és úgy kezelte, „mintha birodalom lett volna… szörnyű módon pazarolta a bevételeket”.12 A gyenge akaratú Ernő Frigyes herceg testvére, Frigyes Józsiás herceg mentette meg a hercegséget a csődtől és az összeomlástól, amikor a harmadik sziléziai háborúban a poroszok ellen harcolva kiválóan szolgált Mária Terézia Habsburg-seregében. Katalin cárnő később Frigyes Józsiást a Coburg-család hősének nevezte. Ennek eredményeként a Habsburgok tábornaggyá léptették elő, és kitüntetésekkel halmozták el. Pozíciója lehetővé tette számára, hogy Ausztria segítségét kérje egy adósságbizottság felállításához 1773-ban, amelynek feladata a hercegség vészterhessé váló pénzügyeinek rendezése volt.13

Julianna szelíd természetű apja, Ferenc, a 4. herceg legidősebb fia örökösként kevés nyomot hagyott maga után, mivel rossz egészségi állapotban leledzett, és nem érdekelte a politika. Noha névlegesen ő volt a család feje, teljesen képtelennek bizonyult a pénzügyek kezelésére, ezért azokat, valamint a háztartás vezetését és a gyermeknevelést is a feleségére hagyta. Helyettük a művészetek pártolásának, az éneklésnek, a jó ételeknek és a finom boroknak szentelte magát. Művészet iránti szenvedélye méltó vállalkozás volt, csakhogy Ferenc jóval a lehetőségei felett költött arra, hogy összegyűjtse a tizennyolcadik század legfontosabb német rézmetszet-, régi mesternyomat- és rajzgyűjteményét, amely ma a Veste Coburg egyik legfontosabb kincsét képezi. A tizennyolcadik századi dilettánsok tipikus képviselőjeként Ferenc botanikai mintákat, érméket, kitömött madarakat és ásványokat is gyűjtött. Ugyanilyen jellemző volt rá, akárcsak korára és társadalmi osztályára, hogy házasságán kívül számos szexuális kalandba bonyolódott, amelyek miatt Coburg-szerte elhíresült.

Amikor Ferenc első felesége, szász–hildburghauseni Zsófia 1776-ban alig héthavi házasság után influenzában meghalt, már volt egy, a háttérben várakozó helyettese Ferenc részére: reuss–ebersdorfi Auguszta grófnő, aki azonban semmi vagyont nem hozott magával, mivel az egyik legkisebb és legjelentéktelenebb türingiai német hercegségből származott. A mindössze nyolc négyzetkilométernyi és ezerkétszáz lakosú Reuss–Ebersdorf egyúttal a Morva Testvériségnek, ennek a lutheránus pietista közösségnek az egyik központja is volt, amelyet 1722-ben Herrnhutban alapítottak a csehországi vallásüldözés előli menekültek. Auguszta nagy-nagynénje, Erdmuthe Dorothea, Reuss–Ebersdorf grófnője a Testvériség alapítójához, Nikolaus Zinzendorf grófhoz ment feleségül. Szülei, Henrik és Karolina, elkötelezett követői voltak a mozgalomnak, ami a gyermekkorában belénevelt igen szigorú társadalmi és erkölcsi hozzáállásban nyilvánult meg.

Az 1757-ben született Auguszta kései éveiben romantikus emlékeket táplált „ragyogó napjai” „bájos körülményei” iránt, noha ezekről nem hagyott ránk részleteket. „Csupán életem elmúltával – írta később – enyészik el apám házának kedves emlékezete”14 – jóllehet az a háztartás jelentéktelen, merev és mélyen vallásos volt, ahol rosszallták a táncot és a játékot, és ahol Auguszta a szokásos magánoktatásban részesült a művészetet, a francia nyelvet és a földrajzot oktató nevelőnőktől, akik a megfelelő házasságra készítették fel.15

Bármilyen merev volt is ez a kegyes életmód, mégsem akadályozta meg Reuss–Ebersdorf grófját abban, hogy sürgesse csinos lányának kiházasítását az első adandó alkalomkor. Így amikor Auguszta betöltötte a tizennyolcadik évét, pénzszűkében lévő apja – ügyesen – nem sajnált befektetni egy festmény megrendelésébe, amelyen a lánya a káriai ógörög királynőként, Artemisziaként pózolt, amint meghalt férje, Mauszólosz hamvait tartalmazó urna fölött kesereg. A kép, amelyet a divatos udvari festő, Johann Heinrich Tischbein festett az ebersdorfi kastélyban, 100 guldenbe került. Ezután a festményt kiállították a regensburgi birodalmi gyűlésen, a Szent Római Birodalom törvényhozó testületének összejövetelekor, ahol szász–coburgi Ferenc megpillantotta, és annyira elbűvölte, hogy állítólag a kikiáltási ár négyszeresét fizette ki a festmény megszerzéséért.16 Ám a kor dinasztikus protokollja azt követelte meg, hogy egy ennél előnyösebb, politikai stratégiai jelentőségű házasságot kössön egy rokonával, a szász–hildburghauseni Zsófia hercegnővel. Amikor viszont Zsófia meghalt, Ferenc nem tétovázott: megkérte Auguszta kezét. 1777. június 13-án házasodtak össze az ebersdorfi kastélyban. A Morva Testvériség képviselői is részt vettek az aznapi ünnepen, ahol Johann Sebastian Bach „Nun danket alle Gott”6 című himnuszát játszották trombitán, amikor a nászmenet elhagyta a templomot.17

Jóformán semmit sem tudunk Ferenc és Auguszta, valamint a tízből hét, felnőttkort megért gyermekük családi életéről. Bár néhány futó utalás fennmaradt a fiúkkal, így Lipót 1790-es születésével kapcsolatban is, melyet jelentős örvendezés kísért a hercegségben, míg a politikailag jóval kevésbé értékes lányok érkezésére inkább a családi kassza lemerítőjeként tekintettek, egészen addig, amíg hasznosan ki nem tudták őket házasítani. Amit viszont tudunk a szász–coburgi gyermekek korai éveiről, azt teljesen uralta Auguszta domináns alakja. Kevésbé volt szép, mint ahogy Tischbein portréja sejtette: a csinos, szúrós, kék szemű nőnek sajátos hosszú orra és markáns álla volt (az orrát leginkább a fiai örökölték). Alacsonyságát a jellem erejével kárpótolta, unokája, Viktória királynő szavaival: „a legerőteljesebb, energikus, szinte férfias elméje volt”.18

Auguszta és Ferenc házasságának korai éveiben a két nagy hivatalos székhely – az Ehrenburg és a Veste – annyira kimerítette az államkincstárt, hogy Ernő Frigyes herceg nem tudta fenntartani őket. 1786-ban átvitte a családját egy, az Ehrenburg palota közvetlen szomszédságában álló, szerény, négyemeletes városi házba. Az itteni élet, ahol a család 1800-ig maradt, a hercegi mérték szerint rendkívül egyszerű volt. Az 1464-ből származó épület igencsak öreg és rozoga volt, noha némi felújítást végeztek rajta korábban a tizennyolcadik század során. A hivatalos ügyekre volt egy nagy fogadószoba az első emeleten, míg a család a harmadikon lakott. De hogy miként éltek ott, homályban marad, csupán azt tudjuk, hogy szűkös pénzügyi helyzetük szigorú mértékletességet kívánt meg.19

Mindössze annyit tudunk még a család mindennapi életéről, hogy az 1790-ben született Lipót, valamint bátyjai, Ernő (szül. 1784) és Ferdinánd (szül. 1785) későbbi világi előrehaladásuk érdekében jó oktatásban részesültek. Kaptak órákat keresztény tanokból és erkölcstanból, latinból, oroszból, franciából, angolból, geológiából és történelemből, az órarendet pedig Ferenc herceg és tanácsadói állították össze.20 Anyjuk, aki botanikai és ornitológiai mintákat gyűjtött, a természetrajz és földrajz tanulmányozására is ösztökélte őket.21

A történelmi emlékezetben a három jóképű szász–coburgi fiú elkerülhetetlenül háttérbe szorította négy nővérét, akik mindegyike Lipót előtt született: Zsófia 1778-ban, Antonietta 1779-ben, Julianna 1781. szeptember 23-án és Mária Lujza (ismertebb nevén Viktória) 1786-ban. Egy másik nővér, az 1788-ban született Marianna Sarolta csupán hat évet élt. Szinte semmit sem tudunk gyermekkorukról, de anyjuk zord, morva hitét tekintve nyilván elég szigorú vallásos nevelésben részesültek odahaza nevelőnőiktől, noha művelt apjuk bizonyára támogatta zenei és művészi képességeiket, így a lányokat éneklésre és zongorázásra is tanították. A brit sajtó még 1818-ban is csak annyit tudott mondani a nagyközönségnek Viktória ifjonti életéről, amikor hozzáment a kenti herceghez, hogy a négy Coburg nővér oktatása „tiszteletre méltó és tájékozott anyjuk közvetlen irányítása és felügyelete alatt zajlott”.22

E korai éveknek csupán egyetlen tényezője domborodik ki némi világossággal, ez pedig anyjuk, Auguszta erősen ellentmondásos és erőszakos személyisége. Portréi mind erős, ha éppenséggel nem könyörtelen akaratról tanúskodnak, amelyek nem egyeznek számos hízelgő leírásával, melyek szerint „csodálat tárgya volt gyermekei és unokái szemében”, egy olyan nő, aki „bölcsességével és gyengéd anyai gondoskodásával olyan boldog és jól szabályozott családi kört teremtett, amilyennel ritkán lehet találkozni Európa trónjain”.23 Frederic Shoberl dicshimnuszokat zengett 1842-ben a Szász–Coburg-házról a brit piacra szánt beszámolójában: a néhai hercegnő, bizonygatta, „egyesítette saját nemének minden gyengédségét a másik nem határozottságával. A sors viharai által megedzve soha egy pillanatra sem veszítette el szem elől küldetését mint feleség és anya. Ama sokféle törekvés közepette, melyekre tehetsége fogékonnyá tette, ez a rendkívüli asszony élete legfontosabb feladatának, kikapcsolódásának és boldogságának tekintette számos gyermeke leggondosabb nevelését.”24 De a zárt ajtók mögött zsarnokságra, sőt kegyetlenségre utaló jelek is felmerülnek, amikor a beszámolók a lányaihoz való viszonyára utalnak.

1872-ben Viktória királynő megjelentette saját, cukormázas emlékiratát „kedves nagymamájáról”, bár ezt Auguszta halála után negyven évvel írta. Ám az ő homályos képét más beszámolók határozottan cáfolják.25 Máshol a szász–coburgi hercegnét (aki csak 1800-ban lett hercegnő) „csúf és zsarnok”, „bigott” és haszonleső nőnek mutatták be, „akinek gazdaságossága, takarékossága, sőt fösvénysége volt az egyetlen dicséretre méltó tulajdonsága”. Ezekből kevésbé kedvező képet lehet kihámozni egy szigorú erkölcsű, éles nyelvű akadékoskodóról, „akinek jelenlététől megborzongtak” a lányai.26 Még szerető unokája, Viktória királynő is elismerte, hogy ő maga is örökölte Auguszta „szenvedélyes természetét” – ami bizonyára burkolt elismerése nagyanyja intoleráns személyiségének. Viktória féltestvére, Fedóra ugyanebben a szellemben nyilatkozott: „a női ágon jellemző heves vérmérséklet” Auguszta nagymamától ered.27

A Coburg gyerekek egyik játszótársától maradt ránk egy futó emlék. Christina Stockmar, Ernst Friedrich Stockmar coburgi kereskedő és pénzember lánya felidézte, ahogy a város szélén, Glockenbergben, Stockmarék nyári rezidenciáján beálltak közéjük fogócskázni és zenélni.28 Csupán Auguszta terjedelmes naplójából lehet néha pillantást vetni a Juliannával való valódi kapcsolatára. Érzelmei e lánya iránt különösen ingadoznak: a gyengéd, sőt imádó szeretettől a saját múltbeli keménységének fájdalmas elismeréséig terjednek, és néha még protestáns bűntudata által kiváltott önmarcangolása is felvillan. Naplójában Auguszta azzal vádolja magát, hogy „nehezen viseli gyermekei apró hibáit, és bosszúságával türelmetlenségre készteti őket. Magát hibáztatja azért, hogy kritizálja a tanítóikat, ahelyett, hogy beavatkozna, hogy javítsa a rájuk gyakorolt hatást és a nevelésüket.” Még Viktória királynő is megjegyezte, amikor nagymamája 1825-ben meglátogatta, hogy nem tudja elviselni a rakoncátlan gyerekeket.29

Gyermekkori élményei bizonyára mély nyomot hagyhattak Juliannában, mert nem testált ránk semmilyen feljegyzést gyerekkoráról vagy domináns anyjával fennálló, minden bizonnyal nehéz kapcsolatáról, jóllehet Auguszta 1831-ben bekövetkezett halálakor mély gyászba merült. Mindössze néhány, Augusztának írt levele maradt fenn a coburgi levéltárban, hasonlóképpen Auguszta hozzá írott levelei közül is, talán azért, mert Julianna a levelezésének nagy részét megsemmisítette. 1805-ben Auguszta naplójában egy megjegyzés arról árulkodik, hogy lánya „szerencsétlen élete nehézségekkel volt teli”, és hogy később megtudta, Juliannát gyermekkori éveiben „egy szigorú nevelőnő folyamatosan provokálta és bántalmazta”, de ő, bizonyára félelmében, nem panaszkodott. „Hányszor tévesztettem össze a fájdalmadat és zaklatott érzéseidet gonoszsággal, és büntettelek érte” – ismerte be Auguszta. A kérdéses nevelőnő Julianna tízéves korában távozott, azután Auguszta a lányát maga mellett tartotta, és többnyire saját maga tanította. Auguszta azonban beismerte, hogy ennek következtében Julianna nem élvezhette a „gyermekkor gondtalanságát”. „Alig léptél leánysorba – írta –, a sors elragadott tőlem, hogy minden tekintetben tönkretegye az életed boldogságát abban a hideg és idegen országban.”30 Az az ország Oroszország volt, de ha valaki formálta Julianna sorsát, az Auguszta volt.

Tartalom

Térképek

A Szász–Coburg-ház családfája

A Romanovok családfája

Előszó: A Coburg-házasság

1. Egy Pumpernickel állam

2. Utazás Szentpétervárra

3. „Európa legnagyobb és legpompásabb udvara”

4. „Jülchen csillaga felragyogott”

5. „Sándor egy angyal, míg Konsztantyin egy démon”

6. „Életük fényűző nyomorúsága”

7. „Végül mégis visszatért hozzánk”

8. „Északról jövő katasztrófa”

9. „A legtökéletesebb elfeledettségben”

10. „Vannak dolgok, amelyekről nem óhajtok beszélni”

11. „A béke vágyott szigete”

12. A tündérkirálynő

13. „Házam a gyász lakhelyévé vált”

14. „A sebzett szíveké az árnyék és a csönd”

Utószó: Sorsa „ragyogó lehetett volna”

Jegyzetek

Bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

Névmutató

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Hajdú Lívia

Korrektor Fekete Nóra

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 288 3

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License