Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Sue Monk Kidd: The Invention of Wings

Copyright © Sue Monk Kidd Ltd., 2014

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Viking, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Borítóterv © HEADLINE PUBLISHING GROUP

Illusztráció © Emma Ewbank

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

ISBN 978 963 568 603 2

Sandy Kiddnek

szívem minden szeretetével

Hetty Handful Grimké

Volt idő, amikor Afrikába’ az emberek tudtak repülni. Ezt a mama mesélte nekem egyik este, tízesztendős koromba. Aszonta:

– Ezt a nagymamád a saját két szemivel látta, Hetty. Látta, hogy ott röpködtek a fák meg a felhők fölött. Úgy ám, akárcsak a fekete rigók. Amikor idejöttünk, ezt a varázserőt odahagytuk.

Az én mamámnak megvolt a magához való esze. Ő sose tanult meg írni-olvasni úgy, mint én. Amit tudott, azt mind onnét tanulta meg, hogy neki nem sok jutott az irgalomból. Csak nézte az én szomorú, kétkedő arcomat, s aszonta:

– Nem hiszed? Hát mit képzelsz, te leány, mi végre van teneked lapockád? – A két csont úgy meredt ki a hátamból, mint két szárny csonkja. Megpaskolta, s aszonta: – Ennyi maradt meg a szárnyaidból. Csak ez a két lapos csont, de egy nap még visszakapod őket.

Nekem is megvolt a magamhoz való eszem, akárcsak a mamának. Már tízesztendősen is tudtam, hogy a repülő emberekről szóló történet csak mesebeszéd. Nem vagyunk mi különleges népség, akik elveszítették a varázserejüket. Hanem rabszolganép, aki nem megy innét sehová. Csak később értettem meg, mire gondolt. Tudunk mi repülni, de nincs abban semmi varázslat.

Aznap, amikor az élet úgy megváltozott, hogy a világon többé semmi se hozhatta helyre, odakinn voltam az udvarba, épp a rabszolgák ágyneműjét főztem ki. Begyújtottam a mosófazék alatt, a szél meg felkapta a lúgszappan szemcséit, égett tőle a szemem. Hideg volt az a reggel, a nap olyan volt, mint egy aprócska gomb, amit jó szorosan odavarrtak az égre. Nyáron durva szövésű pamutruhát hordtunk a gatyánk felett, de amikor november vagy január havába elősomfordált a tél, mint valami lusta leány, mind felvettük a zsákruhánkat, ami nehéz szálból szőtt vastag kabát. Nem egyéb, csak egy ócska zsák, aminek ujja van. Én az enyimet másoktól örököltem, s a bokámig lógott. Nem tudnám megmondani, hány mosdatlan test viselte már előttem, de mindegyik volt szíves rajta hagyni a szagát.

A nagyságától aznap reggel már kaptam egyet sétabottal a hátsó felemre, mert elaludtam az ájtatosság alatt. Nekünk, rabszolgáknak – az egy Rosetta kivételével, aki öreg volt meg bolond – reggeli előtt minden áldott nap be kellett zsúfolódnunk az ebédlőbe, s ott küszködtünk az álmossággal, miközben a nagysága rövid bibliai strófákat tanított be nekünk, mint a „Jézus sírt”, s fennhangon zsolozsmázott az Isten kedvenc erényéről, az engedelmességről. Ha valaki elbóbiskolt, a nagysága nagyot sózott rá a bottal a sok Isten imígy meg Isten amúgy közé.

Én folyvást pimaszul panaszkodtam a Nénjének erről a nyomorúságos ájtatosságról. Aszontam neki:

– Múljék el tőlem ez a keserű pohár. – Ahogy a nagysága szokta a zsolozsmájába. Meg azt is mondtam: – A Jézus azért sírt, mert a szalonba rekedt a nagyságával, akárcsak mi.

A Nénje szakácsnő volt, ő már leánykora óta szolgálta a nagyságát, s ő meg a Tomfry, a komornyik irányítottak mindent. A Nénje volt az egyetlen, aki megmondhatta a nagyságának, hogy mit csináljon, s mégse kapott egyet a sétabottal. A mama aszonta, vigyázzak a nyelvemre, de én sose vigyáztam. A Nénjétől napjába’ háromszor is kaptam.

Megátalkodott voltam. De nem innen kaptam a nevemet. A Handful, ami annyit tesz, hogy megátalkodott, de azt is jelenti, hogy maroknyi, az én kosárbéli nevem volt. Az úr meg a nagysága adta mindenkinek a rendes nevét, de az anyák csak ránéztek a kosárba’ fekvő kisbabájukra, s akkor eszükbe ötlött egy név arról, hogy néz ki az a gyermek, a hétnek épp melyik napja van vagy milyen az idő. Az én mamám kosárbéli neve Summer volt, azaz Nyár, de a rendes neve Charlotte. Volt neki egy bátyja, akinek a kosárbeli neve Hardtime volt, ami annyit tesz, Nehéz Idők. Sokan azt hiszik, hogy én csak kitalálom ezt, de ez a színtiszta igazság.

Ha az embernek volt kosárbéli neve, hát legalább kapott valamit az anyjától. A Grimké úr Hettynek nevezett el engemet, de az anyám rám nézett azon a napon, amikor a világra jöttem, korábban, mint kellett volna, s Handfulnak nevezett el.

Aznap, míg én a Nénjének segítettem az udvarba, a mama odabenn volt a házba, épp egy aranyszín selyemruhán dolgozott a nagysága számára, hátul fardagállyal, Watteau-ruhának nevezik az olyat. A mama volt a legjobb varrónő egész Charlestonba, az ujja csupa bőrkeményedés volt a tűforgatástól. Olyan pompázatos ruhákat még senki se látott, mint amiket a mama varrt, pedig még szabásmintát se használt. Nem szerette a kész szabásmintákat. Ő maga választotta ki a selymeket meg a bársonyokat a piacon, s ő maga varrt meg mindent a Grimké családnak: a függönyöket, a tűzött alsószoknyákat, az abroncsokat, az őzbőr nadrágokat, meg azokat a sokgombos öltözékeket a versenyhétre.

Egyet mondhatok: a fehér népek valósággal éltek-haltak a versenyhétért. Egyik piknik, séta meg cifra esemény jött a másik után. A Mrs. King estélyét mindig kedden tartották. A lovasklub vacsoráját szerdán. A nagy hűhó aztán szombaton következett, akkor volt a Szent Cecília-bál, ott aztán mindenki a legjobb ruhájába parádézott. A Nénje szerint Charleston nagyzási hóbortba szenvedett. Legalább nyolcesztendős koromig azt hittem, hogy a nagyzás az valamiféle fostos kórság.

A nagysága alacsony, vastag derekú asszony volt, a szeme alatt úgy lógott a bőr, mintha apró tésztagolyókat ragasztottak volna oda. Nem engedte meg, hogy a mama más hölgyeknek is varrjon. Pedig azok könyörögtek neki, s a mama is könyörgött neki, mert a fizetség egy részét megtarthatta volna magának, de a nagysága aszonta: nem engedhetem meg, hogy nekik szebbet varrjál, mint nekünk. Esténként a mama csíkokat hasogatott a foltból varrt takaróihoz, én meg fél kezemmel a faggyúgyertyát tartottam, a másikkal meg a csíkokat rakosgattam takaros halmokba, mindig színek szerint. A mama a ragyogó színeket szerette, s szokatlan módon párosította őket össze: a lilát a narancsszínnel, a rózsaszínt a vörössel. Legjobban a háromszögletű formát szerette. Azt csakis fekete színbe’. A mama majd’ minden takaróra fekete háromszögeket varrt.

Volt nekünk egy fadobozunk, abba’ tartottuk a kelmedarabokat, volt egy zacskónk a tűknek meg a cérnáknak, s egy igazi sárgaréz gyűszűnk is. A mama aszonta, az a gyűszű egy szép napon majd az enyim lesz. Amikor ő nem használta, ékszer gyanánt viseltem az ujjam hegyén. A takaróinkat nyers gyapottal meg gyapjúfonállal tömtük ki. De a legjobb töltelék a toll, még ma is az, s ha megláttunk egyet a földön a mamával, sose hagytuk ott. Megesett, hogy a mama az egyik zsebit teletömte libatollal, amit a lyukas matracokból szedegetett ki odabenn a házba’. Ha nem volt mivel megtölteni egy takarót, hát lefejtettük a mohát a tölgyfáról az udvarba’, s azt varrtuk be a bélés meg a huzat közé, bolhástul, mindenestül.

A mamával a legjobban takarót varrni szerettünk.

Mindegy volt, miféle munkát oszt reám a Nénje odakinn az udvarba’, én folyvást csak az emeleti ablakot figyeltem, ahol a mama varrt. Volt nekünk egy jelünk. Ha a vedret fejjel lefelé fordítottam kinn, a konyha mellett, az azt jelentette, hogy tiszta a levegő. A mama ilyenkor kinyitotta az ablakot, s ledobott nekem egy karamellás cukorkát, amit a nagysága szobájából lopott el. Megesett, hogy egy egész batyu kelmedarabot is lehajított: igen szép kartont, tarka pamutot, muszlint, külföldi vásznat. Egy ízbe’ meg azt az igazi sárgaréz gyűszűt. Legszívesebben a bíborvörös cérnából hozott. Összetekerte, a zsebébe dugta, s kisétált vele a házból.

Az udvarba aznap nagy volt a nyüzsgés, így nem reménykedhettem, hogy karamella hullik alá az égből. A Mariah, a mosodai rabszolga megégette a kezit a faszénnel vasalás közbe’, s felmentést kapott a munka alól. A Nénje zsörtölődött a sok felgyülemlett mosnivaló miatt. A Tomfry ráparancsolt a férfiakra, hogy vágjanak le egy disznót, az meg teli torokból visítva szaladgált fel-alá az udvarba’. Mindenki odakünn volt, a Snow, az öreg kocsis, de még az istállófiú, a Prince is. A Tomfry minél gyorsabban végezni akart a disznóöléssel, mert a nagysága nem szenvedhette, ha zajonganak hátul az udvarba’.

A zaj is rajta volt a rabszolgák bűneinek lajstromán, kívülről fújtuk. Egy: a lopás. Kettő: az engedetlenség. Három: a restség. Négy: a zajongás. A rabszolga legyen olyan, mint a Szentlélek: ne lássa, ne hallja senki, de folyvást álljon szolgálatra készen.

A nagysága lekiabált a Tomfrynak, hogy halkabban, egy hölgynek nem kell tudnia, hogy kerül az asztalára a szalonna. Amikor ezt meghallottuk, én aszontam a Nénjének, hogy a nagysága azt se tudja, melyik oldalon megy be a szalonna, s melyiken jön ki. A Nénje erre lekevert nekem egy jókora pofont.

Fogtam a hosszú rudat, amit mi mángorlóbotnak hívtunk, kihalásztam vele az ágyneműt a kondérból, s azon csepegve felaggattam őket a vasrúdra, ahol a Nénje a konyhai fűszereit szárította. Az istállói vasrúdra tilos volt felaggatni a mosást, mert a lovak szeme nem bírta a lúgot. A rabszolgák szeme bezzeg bírta. A farúddal alaposan kivertem a lepedőket és a paplanokat. Ezt mi úgy hívtuk, hogy kihozzuk belőlük a piszkot.

Miután végeztem a mosással, nem akadt egyéb dolgom, s élvezettel merültem el a hármas számú bűnbe. Elindultam az ösvényen, amit én magam tapostam a porba, mert naponta tízszer, tucatszor is végigjártam. A nagy ház hátuljától indultam el, elmentem a konyha meg a mosókonyha mellett, egész a terebélyes fáig. Akadt olyan ága is, amelyik vastagabb volt a derekamnál, s mindegyik olyan kacskaringós volt, akár a selyemszalagok a dobozba. A rossz szellemek egyenes vonalba járnak, de a mi fánkon semmi se volt egyenes. Ha nagy volt a hőség, mi, rabszolgák alatta gyűltünk össze. A mama mindig intett, nehogy leszaggassam a fáról a szürke mohát, mert az óv meg minket a napsugaraktól meg a sok fürkésző szempártól.

Elsétáltam az istálló meg a kocsiszín mellett. Az ösvény végigvitt az egész világon, már amit én ismertem. Akkor még nem láttam a forgó földgömböt odabenn a házba, amin a világ többi része látszott. Lassan mendegéltem, s közben azt kívántam, bárcsak vége volna már a napnak, s a mamával mehetnénk a szobánkba. A szobánk a kocsiszín felett volt, s nem volt ablaka. A lóistállóból meg a tehénistállóból oly sűrű trágyabűz szállt fel, hogy mintha az ágyunk is azzal lett volna kitömve szalma helyett. A többi rabszolgának a konyha fölött volt a szállása.

A szél feltámadt, én meg füleltem, hallom-e a csapdosó vitorlák hangját a kikötőből az út túlsó oldalán – a tengerszagot folyvást éreztem a szélbe, de még sose láttam. A vitorlák úgy csattogtak, mint a korbács, s olyankor mind füleltünk, hogy vajon rabszolgát vernek-e éppen, vagy egy hajó készül útra kelni. Ezt abból tudtuk, hogy hallatszik-e ordítás is hozzá, vagy sem.

A nap eltűnt, csak egy benyomódás maradt a nyomába a felhőkön, mintha leesett volna onnét a gomb. Felkaptam a mángorlóbotot a kondér mellől, s egyszerre minden ok nélkül beledöftem egy tökbe a veteményesben.

A falnak hajítottam azt a tököt, hangos csattanással hasadt szét rajta.

Akkor nagy csend támadt. A nagysága hangja hangzott fel a hátsó ajtó felől, aszonta:

– Nénje, hozd be ide hozzám Hettyt, de rögtön!

Bementem a házba, gondolván, hogy a tök miatt háborog. Mondtam is a hátsómnak, hogy készüljön.

Sarah Grimké

A tizenegyedik születésnapom azzal vette kezdetét, hogy az anyám kiköltöztetett a gyermekszobából. Már egy éve vágytam arra, hogy elmenekülhessek a padlón szétszórt porcelánbabák, búgócsigák és apró teáskészletek, a sorban álló kiságyak közül, ebből a zsúfolt, zűrzavaros helyiségből, de most, hogy eljött a nap, az új szobám küszöbén megtorpantam. Sötét volt, és a bátyám szaga érződött odabent – füstös, bőrből készült holmik szaga. Az ágy tölgyfa baldachinja és vörös bársonyfüggönye oly’ magas volt, hogy közelebbinek látszott a mennyezethez, mint a padlóhoz. A rémülettől torpantam meg, hogy egyedül kell laknom egy ilyen hatalmas, gőgös térben.

Vettem egy mély lélegzetet, és átléptem a küszöböt. Ilyen egyszerűen vettem a leánykor akadályait. Mindenki bátornak vélt, pedig valójában nem voltam olyan rettenthetetlen, mint amilyennek hittek. A vérmérsékletem inkább egy teknőcéhez volt hasonlatos. Bármiféle rémség, ijedelem vagy akadály került az utamba, legszívesebben ott helyben összekuporodtam és elbújtam volna. Ha már hibáznod kell, hibázz vakmerőn! Ezt a kis jelmondatot én találtam ki a magam számára. Már jó ideje segítségemre volt, ha küszöböket kellett átlépnem.

Azon a reggelen élénk, hideg szél fújt az Atlanti-óceán felől, felhők rohantak az égen. Egy pillanatra megálltam a szobában, és a ház körül álló pálmafák szúrós leveleinek zörgését hallgattam. A veranda eresze sziszegett.

A hintaágy nyikorgott a láncán kint a tornácon. Odalent, a tálalókonyhában a születésnapi teadélutánomra készülődve anyám elővetette a kínai porcelán levesestálakat és a Wedgwood csészéket a rabszolgákkal. A szobalánya, Cindie órákon át nedvesítette és bodorította anyám parókáját papírral és hajcsavarókkal, azután besütötte, s a savanyú szag felkúszott a lépcsőn.

Néztem, ahogy Binah, a dajka beteszi a ruháimat a súlyos, régi szekrénybe, és eszembe jutott, ahogy piszkavassal ringatta Charles bölcsőjét, és a kagylóhéj karkötői csörögtek, miközben a Booga boszorkáról szóló meséivel rémisztgetett minket – egy vénasszonyról, aki seprűnyélen lovagol, és kiszippantja a lélegzetet a rossz gyerekekből. Éreztem, hogy hiányozni fog Binah. És az édes Anna, aki a hüvelykujjával a szájában aludt. Ben és Henry, akik apró lidércekként addig ugráltak a matracukon, míg a libatoll gejzírként lövellt ki belőle; és a kis Eliza, aki folyton bebújt mellém az ágyba; oda rejtőzött el a boszorka éjjeli rémtettei elől.

Persze már rég saját szobát kellett volna kapnom, de kénytelen voltam kivárni, amíg John egyetemre megy. Kétszintes otthonunk az egyik leghatalmasabb ház volt egész Charlestonban, mégsem volt benne elegendő hálószoba, tekintve, hogy anyánk milyen… Nos, termékeny. Tízen voltunk testvérek: John, Thomas, Mary, Frederick, jómagam, azután a gyerekszoba lakói: Anna, Eliza, Ben, Henry és a kicsi Charles. Én voltam a középső, akit anyánk másnak nevezett, apánk pedig figyelemre méltónak, akinek répavörös volt a haja, s az arcát szeplők pettyezték, egész csillagképek. A fivéreim egyszer szénceruzával felrajzolták az arcomra és a homlokomra az Oriont, a Göncölszekeret és a Nagymedvét – összekötötték a világító vörös pettyeket, én pedig nem bántam: akkor órákon át én voltam számukra az égbolt.

Az általános vélekedés szerint én voltam apánk kedvence. Nem tudom, jobban kedvelt-e a többieknél, vagy inkább sajnált engem, de nekem bizonyosan ő volt a kedvencem. Dél-Karolina állam legfelsőbb bíróságának tagja volt, s a Charleston elitjének számító ültetvényesek szűk köréhez tartozott. Harcolt Washington tábornok oldalán, majd brit fogságba esett. Túlságosan szerény volt ahhoz, hogy minderről említést tegyen – de anyám megtette helyette.

Anyámat Marynek hívták, de ezzel véget is ért minden hasonlósága Máriával, a mi Urunk anyjával. A legelső charlestoni családok egyikének leszármazottja volt, a maroknyi csoporté, amelyet Károly király küldött a tengerentúlra, hogy alapítsanak várost. Anyám ezt sosem mulasztotta el felemlegetni a beszélgetések során, s mi annyira belefáradtunk, hogy már nem is bosszankodtunk rajta. Amellett, hogy irányította a háztartást és a gyermeksereget, társasági és vallási kötelezettségeinek oly’ lelkiismeretesen tett eleget, hogy az európai koronás fők és a szentek is megirigyelhették volna. Megbocsátó hangulatomban úgy fogalmaztam, hogy anyám egyszerűen csak kimerült. De gyanítottam, hogy valójában komisz a természete.

Miután Binah végre végzett fésűim és szalagjaim elrendezésével pompás új fésülködőasztalom tetején, felém fordult, és bizonyára összetörtnek látszottam, ahogy ott álltam, mert nagyot csettintett a nyelvével, és kiszaladt belőle:

– Szegény Miss Sarah!

Mennyire gyűlöltem, ha a nevem mellé odabiggyesztették azt, hogy „szegény”! Binah négyéves korom óta úgy mormogta a „szegény Miss Sarah”-t, mint valami varázsigét.

A legrégebbi emlékem: a bátyám üveggolyóit rendezgetem szavakká. Nyár van, az udvar hátsó sarkában álló tölgyfa alatt ülök. A tízesztendős Thomas, akit mindenkinél jobban szeretek, kilenc szót tanított meg nekem: SARAH, LÁNY, FIÚ, MEGY, ÁLL, UGRIK, FUT, FEL, LE. Leírta őket egy pergamenre, és adott egy zacskót, benne negyvennyolc üveggolyóval, hogy azokból rakjam ki a szavakat: egyszerre kettőt lehet. A porban rendezgetem az üveggolyókat, Thomas tintával írt szavait másolom. Sarah megy. Fiú fut. Lány ugrik. Igyekszem minél gyorsabban kirakni. Binah hamarosan keresni fog. Helyette anyám lépked lefelé az udvarba vezető lépcsőn. Binah és a többi házi rabszolga mögötte megy, óvatos, összehangolt léptekkel, mintha egyetlen teremtmény volnának, egy százlábú, amely sietve halad a nyílt terepen. Érzem a felettük lebegő árnyat, a mindent elborító rettegést, és visszahúzódom a fa alá, a zöldesfekete homályba. A rabszolgák anyám egyenes és hajthatatlan hátára merednek. Megfordul, és rájuk rivall.

– Lemaradoztok! Szedjétek a lábatokat, essünk túl rajta!

Miközben ezt mondja, egy idősebb férfi az udvari rabszolga Rosettát rángatja elő a tehénistállóból. Az ellenáll, a férfi arcába karmol. Anyám rezzenéstelen arccal nézi. A férfi Rosetta két kezét a konyha tornácának sarokoszlopához köti. Rosetta hátranéz a válla felett, könyörög. Kérem, nagysága! Nagysága! Nagysága! Kérem! Még akkor is könyörög, amikor a férfi lesújt rá a korbáccsal.

Rosetta halványsárga pamutruhát visel. Megbabonázva bámulom, ahogy a hátából vér serken, vörös virágszirmok bomlanak ki. Nem vagyok képes összekapcsolni a könyörtelen csapásokat a dallamos jajveszékeléssel, a gerince mellett indázó rózsák szépségével. Valaki számlálja az ütéseket – talán anyám az? Hat, hét.

A korbácsütések tovább záporoznak, de Rosetta elhallgat, és a tornác korlátja mellé roskad. Kilenc, tíz. Nem nézek oda. A szemem egy hangyát követ, ami a fa alatti térségben vándorol, a hegynyi gyökerek között, a mohaerdőben, végeérhetetlen veszedelmek közepette, és magamban az imént kirakott szavakat ismételgetem. Fiú fut. Lány ugrik. Sarah megy.

Tizenhárom, tizennégy… Előugrom az árnyékból, elszaladok a férfi mellett, aki épp összetekeri a korbácsot, mint aki jól végezte dolgát, el Rosetta mellett, aki a földre roskadva a két kezén lóg. Amint rohanok fel a hátsó lépcsőn, be a házba, anyám utánam kiált, Binah értem nyúl, hogy felkapjon, de én menekülök, végig a folyosón, ki a bejáraton, és vakon a rakpart felé indulok.

A többire nem emlékszem tisztán, csak arra, hogy egy vitorlás hajó hídján zokogok, és megbotlok egy kötéltekercsben. Egy szakállas, sötét sapkát viselő, kedves férfi kérdi, mit akarok ott. Könyörgök neki: Sarah megy.

Binah a nyomomban van, de csak akkor veszem észre, amikor a karjába kap és gügyögni kezd: „Szegény Miss Sarah, szegény Miss Sarah!” Mint egy kinyilatkoztatás, egy kiáltvány, egy prófécia.

Takony, könny, udvari por és kikötői mocsok borít, amikor hazaérkezem.

Anyám magához szorít, elhúzódik tőlem, dühödten megráz, azután újra magához szorít.

– Meg kell ígérned, hogy soha többé nem szöksz el. Ígérd meg nekem!

Meg akarom ígérni. Igyekszem. A szavak ott vannak a nyelvem hegyén – a kerek göröngyök csillognak, akár az üveggolyók a fa alatt.

– Sarah! – förmed rám.

Semmi nem jön ki a torkomon. Egyetlen hang sem.

Egy teljes héten át néma maradtam. Mintha a szavaimat beszippantotta volna az a rés a kulcscsontjaim között. Apránként csalogattam elő őket onnét, imádsággal, fenyegetéssel, hízelgéssel. Újra beszélni kezdtem, de furcsa és szeszélyes dadogással. Azelőtt sem beszéltem folyékonyan, már az első szavaim is kissé dühösnek hatottak, de most csúf, vontatott lyukak tátongtak a mondataim között, a szavak végtelen másodperceken át remegtek az ajkamon, és ilyenkor mindenki elkapta rólam a tekintetét. Egy idő után ezek a szörnyű szünetek saját, titokzatos szeszélyeik szerint jöttek és múltak el. Megesett, hogy heteken át gyötörtek, azután hónapokig távol maradtak, majd ugyanolyan hirtelen tértek vissza, ahogy eltűntek.

Aznap, amikor kiköltöztem a gyerekszobából, hogy új életet kezdjek John áporodott levegőjű régi szobájában, nem gondoltam a kegyetlen jelenetre, amelynek négyesztendős koromban szemtanúja voltam az udvarban; sem a hangomat azóta ráncigáló láthatatlan szálakra. Meg sem fordultak a fejemben efféle aggodalmak. A beszédhibám egy ideje – négy hónapja és hat napja – nem jelentkezett. Már-már azt hittem, kigyógyultam belőle.

Így amikor anyám hirtelen belépett a szobába – miközben görcsösen igyekeztem alkalmazkodni az új környezethez, Binah pedig a holmijaimat rakosgatta ide-oda –, és megkérdezte, hogy tetszik az új lakhelyem, döbbenten tapasztaltam, hogy képtelen vagyok felelni neki. A torkomban becsapódott egy ajtó, és csend támadt. Anyám rám nézett, és felsóhajtott.

Miután kiment, igyekeztem erőt venni magamon, nehogy elfussa a szememet a könny, és hátat fordítottam Binah-nak. Nem bírtam volna elviselni, hogy újra elmondja: szegény Miss Sarah.

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ. 1803. november – 1805. február

Hetty Handful Grimké

Sarah Grimké

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

MÁSODIK RÉSZ. 1811. február – 1812. december

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

HARMADIK RÉSZ. 1818. október – 1820. november

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

NEGYEDIK RÉSZ. 1811. szeptember – 1822. július

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

ÖTÖDIK RÉSZ. 1826. november – 1829. november

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

HATODIK RÉSZ. 1835. július – 1838. június

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

Sarah

Handful

A szerző jegyzete

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

SUE MONK KIDD

VÁGYAK
KÖNYVE

Sue Monk Kidd Vágyak könyve című története magával ragadó történelmi regény, mely az első századba repít minket, Jézus korába.

Ana olyan korban született Galileában, amikor a nőket vagyontárgynak tekintették, akik akkor távozhatnak apjuk házából, ha férjhez mennek. Ana szeretné a kezében tartani a sorsát. Egy idősödő özvegyembernek ígérték feleségül, aminek már a gondolatára is elborzad. Aztán találkozik egy tizennyolc éves názáreti áccsal, és ez a találkozó mindent megváltoztat. Mégsem csak egyszerű szerelmi történet bontakozik ki. Az út, amit Ana bejár, örömöt és tragédiát egyaránt tartogat. Nőkkel is barátságokat köt, és ezek révén gazdagodik az élete.

A Vágyak könyve a nagy álmok és a sóvárgás története, amely arról szól, hogyan tehetnek szert a nők olyasféle erőre, amellyel változtathatnak a világon. A kötet az időszerű és időtlen történetmesélés diadala egy olyan írótól, aki igazi mesterművet hozott létre. A Kult Könyvek újabb gyönyörű éke.

„Az egyik kedvencem.”
Alicia Keys

„Kidd merész narratívája lehetővé teszi főhősnője számára, hogy minden tekintetben egyenlő legyen a férjével, miközben felteszi a kérdést: vajon más lenne a nyugati kultúra, ha a férfiak és a nők kezdettől fogva egymás spiritualitását tiszteletben tartva éltek volna?”
O, The Oprah Magazine

SUE MONK KIDD

A MÉHEK

TITKOS

ÉLETE

Akik azt hiszik, hogy a halálnál nincsen borzalmasabb, semmit sem tudnak az életről.

A méhek titkos élete az elmúlt évtizedek egyik legnagyobb könyvsikere: több mint száz héten át szerepelt a New York Times bestsellerlistáján, több mint hatmillió példányban kelt el az Egyesült Államokban, díjnyertes mozifilm és musical is készült belőle, és harminchat nyelvre fordították le.

1964, Dél-Karolina. Lily Owens tizennégy éves, édesanyját kiskorában vesztette el. Dajkája Rosaleen, aki nagyon szereti Lilyt. Rosaleen harcos kiállással védelmezi a feketék jogait, ezáltal összetűzésbe kerül a városban élő elvakult rasszistákkal. Lily kezdeményezésére elszöknek Tiburonba, a kisvárosba, amely anyja emlékét őrzi. Lilyt három lánytestvér fogadja be, akik méhészkednek, és beavatják a lányt a fekete Mária-kép történetébe.

„Eredeti képzelőerővel megírt könyv… a történet homlokterében Lili anyakeresése áll, aki épp egy olyan helyen talál magának egyet, ahol csöppet sem számított rá.”
New York Times

„A döbbenetes metaforák és az élethű karakterek annyira szívbe markolóak, hogy könnyet csalnak az olvasó szemébe.”
Library Journal

„Egy anyátlan lány meséje annak a felfedezéséről, hogy mit is jelent a család valójában, s azokról a furcsa és csodálatos helyekről, amiket szeretünk.”
Washington Post

SUE MONK KIDD

A

SELLŐ

LEGENDÁJA

Jessie Sullivan már túl van a negyvenen, és a fél életét házasságban élte le. Őszintén boldognak hiszi magát. Szereti az otthonát, számíthat a férjére, és rajonganak tizenéves lányukért, aki mindenben jól teljesít.

De ekkor váratlanul rossz hír érkezik az édesanyjáról: Jessie-nek vissza kell térnie a szigetre, ahol felnőtt. A szigeten pedig találkozik Thomas baráttal, aki bencés szerzetes, és nemsokára véglegesen fogadalmat akar tenni.

Jessie-ben vonzalom ébred a barát iránt. Egyfelől ki akar tartani házassága mellett, másfelől viszont nem tudja, mit kezdjen a vágyaival. Ennyi év után csak most kezdi valójában megérteni, ki is ő, és hová tartozik. Vajon mennyi helyet lesz képes szorítani a régi élete számára az újban?

„Érzelmekben gazdag regény, érzéki tájkép a Dél sajátos életéről: holtbiztos, hogy Kidd ismét telitalálatot jegyez.”

Publishers Weekly

„Nehéz elszakadni ettől a könyvtől az olyan semmiségek miatt, mint evés vagy alvás.”
Elle

Tájkép a nőket összekötő hidakkal a fájdalom és a hiány fölött. A legfontosabb azonban nem ez, hanem az írásainak tiszta szépsége. Kidd két sikeres emlékirat után fogott bele a regényírásba. A legfontosabb azonban, amire A sellő legendája megtanítja az olvasót, az az, hogy egy igazi mesemondó érett korba lépve is teljesen új utakra indulhat.

USA Today

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Előkészítés Tomka Eszter

Korrektúra Takács Andrea

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Besley – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Great Vibes – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License