A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

(Kiyoko Murata: A Woman of Pleasure)

YUJOKO by Kiyoko Murata

Copyright © 2013 Kiyoko Murata

All rights reserved.

Fordította

Erdős Veronika

Hungarian translation © Erdős Veronika, 2026

Original Japanese edition published by SHINCHOSHA Publishing Co., Ltd., Tokyo.

Hungarian language translation rights arranged with SHINCHOSHA Publishing Co., Ltd. through The English Agency (Japan) Ltd. and Anna Jarota Agency.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Dominka Ede Harald

Korrektor Hajdú Lívia

Tördelőszerkesztő Erdős Krisztina

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978 615 106 278 4

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Tartalom

A hullámok hátán

Felillan, amikor a hamu lehull

Sírtak a hangyák

Megnyílt a föld

Fehér vért szívtam

Mi mind ugyanolyanok lettünk

Abroncshallá lettem

A baba születésének ünnepe

Nem ember

A hitvány Sokkicsi

Az örömlányoknak nem kellenek szülők

Egy nap, ami olyan volt, mint az év első napja

A hullámokon meghalni

A hullámok hátán

A lány, aki tavasszal egy déli szigetről érkezett, még csak tizenöt éves volt. Magával hozott kendőbe csomagolva két foltozott kimonót, amit bármelyik városi ember csak egy rongynak nézett volna. Ezenkívül alsóneműt és két-három szalagot, ami összefogta a derekán a kimonót. Ez volt minden, amit az anyja az örök búcsú tudatával csomagolt neki az útra, amikor elhagyta a szülőházát.

A lány szigetét három oldalról meredek sziklák szegélyezték. A sziklák tetejéről tengeri teknősöket lehetett látni, amint lustán úszkáltak az alattuk lévő víz felszínén. Nagyobbak voltak, mint az emberek, és mindig kettesével-hármasával lehetett látni őket. A tengervíz színe a kék és a fehér keveréke volt, mintha tej folyt volna bele, mivel a sziget keleti oldalán magasodó vulkánból a vízbe csorgott a kén. A lány elhagyva a szigetét, körbehajózta a Szacuma-félsziget nyugati oldalát, útközben megállt néhány kikötőben, végül két nap és éjszaka után megérkezett Kjúsú szigetére, a Kumamotóban lévő Miszumi kikötőbe. Úgy érezte magát, mintha egy idegen országban lenne. A parton olyan pompás házakkal szegélyezett utcákat fedezett fel, amilyeneket még soha nem látott. Egy különösen nagy kúriába vezették, majd egy kis előszobába, ahol négy, vele egykorú lány ült. Mindegyiküket a kéjenc képű férfiak kísérték oda, akik hamarosan távoztak, majd a lányokat egyenként, név szerint szólították. Hátul, a tolóajtó mögötti másik szobába parancsolták be őket.

Nem sokkal azután, hogy az első lány bement, és az ajtó becsukódott, egy kurta, meglepődött hangot hallottak a többiek. Nem volt hangos, de úgy tűnt, mintha a lány megijedt volna, vagy elakadt volna a lélegzete. Egy férfi várakozott a szobában, hallották, ahogy azt suttogta:

– Maradj nyugton!

Egy kis ideig sem a férfi, sem a lány nem adott ki egyetlen hangot sem, aztán a néma csendet követően hallani lehetett a zizegést, amit egy kimonó vagy más anyag súrlódása okozott.

Körülbelül három perc múlva a lány oldalra tolta az ajtót, és előbukkant. A kontya lelapult, a kimonója eleje rendetlen volt. Egyik kezével felemelte a kimonó szoknyáját, majd leült a szoba egyik sarkába. A következő lányt hívták, most ő is eltűnt az ajtó mögött. Ismét kiszűrődött a meglepett hang, és néha egy-egy apró sikkantás. A szigetről jött lány következett a sorban, a nevén szólították.

– Aoi Icsi.

– Igen – felelt Icsi, és nagyot nyelt, majd felállt.

Óvatosan bement a másik szobába, ahol egy pufók, ötvenes éveiben járó gyönyörű férfi törökülésben várakozott egy ülőpárnán, csillogó selyemkimonóba öltözve. Koromfekete haja olajosan fénylett, a bőre világos volt. Minden porcikája ragyogott az egészségtől. Icsi számára, aki egy szegény szigeten nőtt fel, a „szép” szó a hozzá hasonló emberekre vonatkozott. Az ő apja vézna volt és csúnya.

A férfi intett neki, hogy jöjjön közelebb. Ő engedelmeskedett, mivel a férfi szinte odavonzotta a puha gyapjúfutonra, akár egy békát, akit hipnotizál a kígyó tekintete. Gyorsan a hátára döntötte, gördülékeny mozdulatokkal szétnyitotta a lány combjait, beledugta egy meleg ujját, majd a forró nemi szervét. Icsi kinyitotta a száját, és meglepetten, halkan felkiáltott. Fájt.

A férfi úgy mozgatta a csípőjét, mint aki számol: „Egy, kettő, három…”

Végül kihúzta, amikor elérte a kilencet vagy a tízet, majd az állával intett neki, hogy távozzon. Ez volt az előírt ellenőrzés, amin a bordélyház által megvásárolt összes lánynak át kellett esnie.

Icsi felállt. Nehezen tudott menni, mert azt érezte, mintha valami még mindig be lenne szorulva a lábai közé. Az ajtóhoz tántorgott, elhúzta és kilépett.

A harmadik emeleten voltak a szobák, ahol a lányok laktak. Az újonnan érkezőket személyes holmikkal, ágyneművel és friss ruhákkal látták el.

– Dobjatok ki mindent, amit otthonról hoztatok! – mondták.

Az új kimonók gyönyörűek voltak, egyetlen olyan ruhadarabhoz sem hasonlítottak, amilyet Icsi valaha is látott a szigetén. A többi lány a vállára terítette a sajátját, és ugrándozott örömében.

Icsit azonban megrázta a bizarr szertartás, amely a lenti kis szobában zajlott, nem tudta túltenni magát rajta. Kétségtelenül ezért a beavatásért cserébe kapták az újévi kimonóknál is szebb ruhákat, ezeket a hozzájuk nem illő, díszes holmikat, a pamuttal kitömött futonokat, miközben a szigeten mindenki szalmán aludt.

Arra gondolt, hogy a férfi által a lába közé dugott valami, és maga az egész hihetetlen eseménysor a legfontosabb dolog ebben az elegáns palotában, hogy ez az, ami az egész helyet mozgásban tartja. Ezért sürgött-forgott a szolgák serege, ezért öltöztek ki a nők, ezért gyújtották meg a lámpásokat, és ezért locsolták fel vízzel a kinti járdát. Mindezek közepette, királyként ágaskodott az a dolog, amit a férfi belé rakott az előbb.

Az összes lánynak erős tájszólása volt. Kjúsú olyan messze északi oldaláról adták el őket ide, mint a régi Csikuzen vagy Csikugo prefektúra, de a közeli Hizenről és Higóról is jöttek, és olyan messze délről is, mint a Szacuma és az Ószumi-félsziget, valamint még a közel ötven kilométerre lévő kisebb szigetektől is érkeztek.

Itt tilos volt a saját tájszólásukban beszélni. Ha mindannyian ezt teszik, a bordélyház személyzete és mindenki összezavarodik. Itt volt egy bizonyos beszédmód, amelyet mindenkinek használnia kellett. Icsi otthonról hozott dialektusa a többiek számára úgy hangzott, mint egy kakas kukorékolása. Ha figyelmesen hallgatták, a szacumai és ószumi nyelvjárás nyomai is felfedezhetők voltak benne, ugyanakkor kicsit másnak is hatott. Senki sem értette meg a jóval délebbi Kagosima szigeteiről hozott nyelvét.

Icsi kitartóan integetett a többi lánynak, miközben azt mondta:

– Koké kó!

Két hétbe telt, mire rájöttek, hogy ez a fülsüketítő madárkiáltáshoz hasonló rikoltozás azt jelenti: Kokoe koi, vagyis „gyere ide!”.

A konyhában, amikor ételt osztottak, Icsi, odatartva a rizses tálját a szolgálónak, hogy megmutassa, ebbe a tálba kéri az ételt, azt mondta:

– Kó, ké!

Ez azt jelentette, hogy kore kudaszai, vagyis „ezt kérem”. A koké azt jelentette, koko, vagyis „itt”, és a koi, vagyis a „gyere ide” kifejezést pedig kó-nak ejtette. Ami még zavaróbbá tette a dolgot, hogy a ké a „kérem” jelentésén kívül azt is jelenthette, hogy „edd meg”.

Icsi természeténél fogva hallgatag teremtés volt, a beszédét ezekre a furcsa szótagokra korlátozta, amelyek a többiek számára úgy hangzottak, mintha állandóan egy kakast utánozna.

– Ké, kó, koké, kó!

A lányokat nem állították be azonnal a munkába. Olyanok voltak, mint a földekről frissen hozott, még sáros zöldségek: a felszolgálás előtt le kellett rázni róluk a földet, eltávolítani a poros leveleket, és tisztára mosni őket.

A kumamotói örömnegyed jobban virágzott, mint bármelyik másik egész Kjúsúban. Valójában az ország öt legjobb negyedének egyike volt, a tokiói Josivara és a kiotói Simabara negyed megfelelője. A bordélyház, ahová Icsit eladták, egy Hadzsima Mohei nevű férfié volt, aki az oszakai Dódzsima rizspiacát irányította, ahol meglátva őt állítólag egy pillanatra csend lett úrrá a zajos rizsügynökök között.

Amikor Mohei visszatért Kumamotóba, költségeket nem kímélve első osztályú kurtizánokat hozott magával, akiket Josivarából és Simabarából szedett össze. A magas színvonal fenntartása érdekében minden új lány szigorú kiképzésben részesült. Az újoncokat egy-egy oiran-hoz{1}, a legmagasabb rangú kurtizánhoz osztották be, hogy megtanulják, hogyan fessék ki magukat, miként beszéljenek és viselkedjenek.

Icsit Sinonome gondjaira bízták, aki a Simabara negyedből jött, és messze a legnépszerűbb kurtizán volt. A bordélyházat is Sinonoménak hívták, a legjobban kereső mindig felvette a munkahelye nevét. Sinonome oiran lett Icsi mentora. Bár Icsi alig tudta magát emberi módon kifejezni, egy pillantás elég volt a lányra, és mindenki megértette, miért került Sinonome mellé.

A sziklás, vulkanikus szigetről, ahonnan Icsi származott, nem lett volna meglepő, ha egy mítoszokból ismert ördögképű lány érkezett volna hozzájuk. Az ottaniak két ellentétes vonalból származtak: a szögletes állú kagosimai őslakosok és az arisztokrata Taira család legdélibb leszármazottai, akiket réges-régen legyőztek a Dannourai nevezetű tengeri csatában. Az utóbbi vonalhoz tartozott Icsi is, és ahogy az ősei, úgy ő is fehér bőrű, klasszikusan ovális arcú volt. Sinonome mosolyogva festette vörösre Icsi ajkát, miközben így szólt:

– Akár a kishúgom is lehetnél, bizony!

Icsi nem tudta ugyan, de őt magasabb áron vásárolták meg, mint a többi újoncot. A csinos arcú lányok mellett az úszni tudó szigetlakó lányokat is nagyra értékelték, különösen az amá-k, vagyis a tengeri búvárnők lányait.

Sinonome egy kora délután a szobája ablakpárkányánál pihent, és figyelte, ahogy a most még mindig napbarnított Icsi a faoszlopokat fényesítette. Amint az egyik pillértől a másikig sétált, nem olyan volt a mozgása, mint az átlagos parasztlányoké.

Azok úgy jártak, mint a gyíkok, kifordított lábfejekkel, és a lábuk párhuzamos vonalakban mozgott előre – jobbra-balra, jobbra-balra. A szigetről származó lányok, akik hozzászoktak a tengerben való úszáshoz, szorosan egymás mellé tett lábakkal jártak a lépteikkel egyenes vonalat alkotva. Az ilyen lányok deréktől lefelé izmosak és feszesek voltak.

– Mit fognak az emberek a szigetetek körüli tengerben? – kérdezte Sinonome a háttal álló lányt.

– Éjn… Tengeri zőccséget szoktam tanálni a vízbe’. De vót ott más egyéb is – válaszolta Icsi szembefordulva az oirannal. Szavai az érthetetlenség határát súrolták. Azt szerette volna mondani, hogy főleg tengeri zöldségeket, kagylót és halat szokott fogni. Icsi szélesen elmosolyodott, mire Sinonome visszamosolygott rá.

– Nem „éjn”, hanem „én”. Ismételd utánam: „én”.

– Én. – ismételte Icsi.

– És hogy hívnak? – kérdezte Sinonome, miközben megvakarta a fejét az egyik hajtűjével, ami a frizurájában volt.

Icsi Sinonoméra meredt, miközben lázasan kutakodott az elméjében, keresve azt a valamit, amit jó mélyre temetett. Már majdnem elfelejtette.

– Őzgida vónék.

Őzgida a nevem. Ott kapta ezt az új nevet. A többieknek is új neve volt: Kogin, Kikumaru, Hanadzsi, Umekicsi. Hogy hogyan írják le ezeket a neveket, azt egyikük sem tudta. Csak a saját nevük írásjegyeit tanították meg nekik.

A lányoknak még sok mindent kellett megtanulniuk.

Az ágyban szükséges praktikák kiemelkedő helyet kaptak, ezek élet-halál fontosságúak voltak a számukra. Ezért minden reggel, miután megreggeliztek, rendet tettek a konyhában, kitakarítottak és kimostak, intenzív foglalkozásban részesültek egy kis harmadik emeleti, futonokkal terített szobában. Az órák Otoku, az új lányok képzését felügyelő idős asszony vezetésével zajlottak. Az öreg néni egy bambuszvonalzóval a kezében tanította őket.

Az olcsó bordélyházakban problémát jelentett, hogy azok a lányok, akik nem ismerték ezeket a technikákat, elvesztették az irányítást, és hagyták, hogy az ügyfelek kedvük szerint bánjanak a testükkel, amik értékes árucikkeknek számítottak. Ennek eredményeképpen elvesztették az erőnlétüket, sérüléseket szenvedtek a nemi szerveiken és más testrészeiken. Hogy megtanítsa a lányokat arra, miként vezessenek egy klienst úgy, ahogyan ők maguk akarják, Otoku gyakorlatban is átvette hol az ügyfél, hol a prostituált szerepét, ezzel beavatva őket a fogásokba, amelyek egyszerre voltak precízek, kifinomultak és erőteljesek.

A lányok lélegzetvisszafojtva figyelték. Az egyik ilyen foglalkozás után, amely az egész testüket elzsibbasztotta és kimerítette, Icsi megpillantotta a délutáni kék eget. Arra gondolt, ha szárnyra kaphatna a háztetők felett, talán egyre mélyebbre és mélyebbre merülhetne a kékségben, mintha csak a tengerben úszna, és végül talán még a szigetére is visszajutna. De nem volt madár, így nem tudott felröppenni a végtelen és szabad égboltra.

A lányok önszántukból nem léphettek ki a negyed hatalmas nagykapuján, ami a főutca végén helyezkedett el. Icsi még soha nem ment ki ezen a kapun, ezért néha azt fantáziálta, hogy talán Rjúgúdzsóban él, a tengerek sárkányistenének víz alatti, hátborzongató palotájában. Ez a bordélyház is ilyen lehetne, csak itt nem táncoltak tengeri sügérek vagy lepényhalak.

– Viszontlátásra!

– Viszontlátásra! – köszöntek a lányok, miközben átléptek a Sinonome bordélyház küszöbén.

Ebéd után a lányok elindultak egy különleges iskolába, ahol az örömlányok képzése zajlott. Mindegyikük vitt magával egy-egy kendőt, amelyben kőtábla, papír és egy íródoboz volt tuskővel, tushasábbal és ecsettel. Otoku Icsi után szaladt, karon ragadta, mire a lány meglepetten felkiáltott. Icsi lenézett a lábára, és összerezzent.

– Mit képzelsz, hová mész mezítláb? – szidta le Otoku. A szigeten senki sem hordott szalmaszandált. Icsi a lábát nézegette, ahogy a lábujjai szerteszét álltak egymástól. Talán a tanára is leteremtette volna, ha így megy iskolába. – Csak a kutyák és a macskák járnak mezítláb! – kiáltott rá újra Otoku.

De a szigeten senki sem hordott lábbelit. Mi több, az anyja és a nővérei is amák voltak, a szárazföldön is meztelenül jártak, csak egy keskeny ágyékkötőt viseltek.

Icsi azonban megértette, hogy Otoku miért lett rá dühös. Az ügyfelek nem azért jöttek ide, hogy mezítláb császkáló jöttment nőket vásároljanak.

– Te kutya vagy? Talán egy macska? Viselkedj úgy, mint egy ember!

Icsi visszaszaladt a házba a szandáljáért, aztán a többi lánnyal együtt gyalog indult az iskolába.

A Nők Iskolája egy elegáns, modern téglaépületben kapott helyet, ahol az iskola nevét egy nagy fatáblára vésték. A bordélyház-tulajdonosok egyesülete 1901 tavaszán, alig két évvel Icsi érkezése előtt hozta létre az iskolát, hogy az örömnegyedben dolgozó nőket oktassa. A helyi újság arról számolt be, hogy a megnyitó ünnepségen a rendőrfőnök is felszólalt, és már háromszázharminc örömlány és kocsmároslány iratkozott be.

A tanulókat koruktól függetlenül, képességek szerint nyolc osztályba sorolták: szilvavirág, cseresznyevirág, nyolcszirmú virág, magnólia, bazsarózsa, lilaakác, mályvavirág és bokros lóhere. Hat tantárgyat tanítottak: erkölcstant, olvasást, szépírást, fogalmazást, ikebanakészítést és varrást. Az örömlányok időbeosztásuktól függően hetente körülbelül két napot jártak be.

Icsit és a többi újoncot a barackvirág osztályba osztották be, egy kiegészítő osztályba, amely minden hónapban új lányokat fogadott be. Egyikük sem kezdett még dolgozni, ezért szinte mindennap bejártak az iskolába. A barackvirág osztályban főleg a kalligráfiával és a fogalmazással foglalkoztak. A legsürgetőbb a lányok rettenetes tájszólásának a kijavítása volt, és hogy felkészítsék őket arra, hogy tussal és ecsettel leveleket tudjanak írni az ügyfeleknek. A bejárat utáni első, közepes méretű terem volt az övék, ahol több sor hosszú, háromfős, alacsony íróasztal állt, és egy vékony tatami, vagyis gyékényszőnyeg borította a padlót.

A lányok elővették a kőtábláikat, meghajlással üdvözölték a negyvenes évei közepén járó tanárnőt. Az a hír járta, hogy apja, aki a sógun közvetlen csatlósa volt, a Tokugava-sógunátus összeomlása és az új Meidzsi-korszak kezdete után nehéz helyzetbe került, ezért eladta őt prostituáltnak Tokió Josivara negyedében. A háta egyenes, és a beszédmódja is valahogy más, mint a többi városi nőnek. Nagyon ritkán mosolygott. A mestert Akae Tecukónak hívták.

A mai lecke a kalligráfia volt, ezért a mester a kimonója ujjait szépen felkötve viselte, hogy ne legyenek útban. A tábla előtt állt, és krétával felírt két kandzsi karaktert: Taijó, vagyis „Nap”.

– Ma megtanuljuk a környezetünkben lévő különböző dolgok nevét leírni és kiolvasni – mondta, miközben olvasatot írt a kandzsik alá. – Ez a Nap, amely napközben a világra süt. Reggelente a nap kisüt, és fényárban úszik minden. Amikor este lemegy, a világ elsötétül. A Nap a fény forrása. Lányok, nem érzitek úgy, mintha ebből a puszta karakterből is erő áradna?

Így tanította a tanárnő a lányokat. Ezután felírt még egy kandzsit: Cuki, vagyis „Hold”.

– Ez a kandzsi a holdé – magyarázta –, amely a nap lenyugvása után előbukkan az éjszakai égbolton, amikor sötét lesz odakint. A holdnak gyönyörű, hideg fénye van, de soha nem önmagától ragyog.

Egyenként megtanította őket az alapvető szavak írására és a kandzsik olvasatára: hegy, folyó, fa, tenger, víz, szél. Icsi valamiért vonzódott a „Nap” karakteréhez. Egyszerre tűnt megingathatatlannak és pompázatosnak. Ehhez képest a „Hold” írásjegye elhagyatottnak tűnt, mintha a szél bármikor átfújhatna rajta, és felboríthatná.

A „tenger” kandzsija rendezetlen és bonyolult volt. Icsi arra gondolt, hogy talán azért, mert a tengerben annyi élőlény van. Kagylók, halak, hínárok, teknősök, delfinek és még sok minden más. Ekkor eszébe jutott, hogy nemcsak teknősök, hanem delfinek is úszkáltak a sziget közelében. Hatalmasak voltak, nagyobbak, mint az apja hajója, de széles volt az arcuk és mosolygós volt a szemük és a szájuk is. Icsi nosztalgiával emlékezett vissza arra a napra, amikor a delfinekkel úszkált a tengerben.

A mesterük újra elővette a krétát, majd újabb kandzsikat írt fel a táblára:

„apa”

„anya”

„báty”

„nővér”

„öcs”

„húg”

Amikor elmagyarázta ezeket a szavakat, néhány lánynak könnybe lábadt a szeme, mert eszükbe jutott a családjuk.

– Mindannyian egy apának és egy anyának köszönhetjük, hogy világra jöhettünk. Elkerülhetetlen körülmények miatt hagytuk ott az otthonunkat, de soha nem szabad a szüleiteket hibáztatni. Bármilyen fájdalmat is éreztek most, a gyermekük után vágyakozó szülők szenvedése sokkal nagyobb, mint a tiétek.

A lányok némán sírtak. Icsi csendben nézte, hogy a „tenger” jelben benne van az „anya” kandzsija, és a delfineknél is sápadtabb búvárnők meztelen testére gondolt, amint együtt úsznak a tengerben, amit fehéres színű napsugarak világítottak meg.

Az anyja – ahogyan a tenger írásjegyében is – mindig a vízben volt. Ő egy „anya” nevű tengeri élőlény Icsi szemében: kisebb, mint egy delfin, nagyobb, mint egy hal, aki olyan könnyedséggel és kecsességgel úszott, hogy szinte súlytalannak tűnt, de egy örvény sebességével tudott lemerülni több tíz méter mélyre a tengerben. Az anyja a vízben a többi ágyékkötőt viselő, meztelen búvárnővel együtt megkülönböztethetetlenné vált a társaitól.

Néhány nőnek nagy, jobbra-balra ringó melle volt, de a többnyire izmos és kis mellű, úszásra termett testüket nem nehezítette el semmiféle súlyfelesleg. Amikor kijöttek a partra, fiatal lányoknak tűntek. Az úszás miatt széles volt a válluk, erős a karjuk, de a mellük akár egy tizenöt-tizenhat évesé, és mivel a merülés közben visszatartották a lélegzetüket, a hasuk olyan lapos és feszes volt, akár egy fiatal férfié.

Icsi szeméből egy könnycsepp hullott a tenger jelére.

– Most vegyétek elő a tábláitokat, és írjátok fel a neveteket – mondta a tanár. – A múltkor már megtanultuk, úgyhogy biztos vagyok benne, hogy menni fog.

Icsi ügyetlenül írta le: „Aoi Icsi”. A neve úgy nézett ki lejegyezve, mint egy sor apró hal. Nem is írásjegyeknek tűntek, hanem lélegzetüket visszatartó parányi élőlényeknek.

– Ez vagyok én – gondolta, és csak bámulta őket. – Az egész énem.

A szigetről való származása, az ide jutása, az egész története ott volt abban a két szóban: „Aoi Icsi”. Úgy érezte, meg akarja simogatni a nevét.

A jobbján „Macujama Szecu”, a balján „Tanaka Riu” ült. Mindegyiküknek azt mondták, hogy ha megkérdezik a nevüket, mostantól a bordélyház tulajdonosa által rájuk osztott új névvel kell válaszolniuk, és el kell felejteniük az igazi nevüket. Az iskolában azonban a tanár elsőként azt tanította meg nekik, hogyan írják le az igazi nevüket. Ez azért volt lényeges, hogy mindannyian pontosan el tudják olvasni az adósságaikról szóló elismervényt.

Annak a létesítménynek a tulajdonosa, ahol Akae Tecukót, a tanárukat egykor eladták, állítólag nem tudta, mit kezdjen a nővel. Egy tokugavai szamuráj művelt lányaként szokása volt visszaszólni neki és az ügyfeleknek is. Sőt, az arcbőre sötét volt, a homloka szokatlanul nagy és kiemelkedő. Apró szemei mélyen ültek, és szúrós tekintete volt hozzá, így egyáltalán nem vonzotta az ügyfeleket. Egyetlen tehetsége a kalligráfia és Konfuciusz bölcseleteinek felolvasása volt. Végül a konyhában, a mosodában és a könyvelésen dolgozott, a többi nőnél sokkalta hosszabb ideig tartó szolgasága alatt. Amikor végül szabadon engedték, a Kjúsúban lévő Hakatába sodródott, majd könyvelőként dolgozott a Janagimacsi nevű örömnegyedben, ahol felkereste őt Hadzsima Mohei Sinonoméból. Akae Tecukónál talán senki sem volt alkalmasabb arra, hogy a Női Iskolában tanítson.

– Most írjátok le a kapott neveiteket – mondta. A lányok letörölték a táblájukról az igazi nevüket, és a krétával nyikorogva leírták az újat. Icsi nem tudta felidézni az új nevének kandzsiját, és helyette az egyszerűbb, kana jelekkel írta le, hogy Őzgida. A két oldalán ülő lányok esetlenül ugyan, de helyes kandzsival írták le a nevüket.

– Nocsak. Pedig tegnap is megmutattam – mondta a tanárnő, és leírta Icsi táblájára, hogy „Őzgida”.

– De én nem is vagyok szarvas!

– Ugyan már – biztatta a Kogin nevű lány –, csak azt jelenti, hogy aranyos vagy, mint egy kis gida.

A lány vigasztaló szavai ellenére Icsi nem tűnt elégedettnek. A tanár utasítására eltették a tábláikat.

– Most vegyetek elő egy papírlapot, és csiszoljátok vízben a szenet, hogy tus legyen belőle.

A tanárnő minden órát azzal fejezett be, hogy naplóbejegyzést íratott velük.

– Nem szükséges magasröptű mondatokat írni. Írjatok, amit csak akartok, úgy, mintha hozzám beszélnétek.

Réges-régen, amikor a tanárnőt eladták, egy vele együtt érkező barátnője magával hozta egy köteg furosiki-kendőbe rejtve a Régi és új költészet gyűjteményé-t és a klasszikus irodalom más műveit, amiket az anyjától örökölt. Azok a könyvek, amelyekből ők ketten mindennap olvastak, lámpásként világították meg az útjukat a szenvedés tengerén. Abban az évben, amikor a barátnője teljesítette a Josivara-szerződését, egy fiatalember, aki a Tosza-uradalom egykori csatlósának fia volt, és a Tokiói Császári Egyetemen szerzett diplomát, beleszeretett a nőbe, feleségül vette, majd ketten Németországba költöztek. Milyen lehet most az élete?

– Bármi történjék is, sosem adjuk fel, igaz? – ígérték meg egymásnak, miközben könyveket cseréltek.

Visszatérve a távoli múlt emlékei közül, a tanárnő az ablakból az asztalokra nézett, ahol a lányok ültek. Aoi Icsi befejezte az írást, majd odatartotta a papírját. Ez a lány mindig úgy tolja felém a dolgozatát, mintha kihívásként fogná fel a feladatot.

Milyen nagyképű kislány – gondolta magában Tecuko.

Május 15.

Aoi Icsi

Elfelejtettem a szandálomat, kutyának, macskának csúfoltak.

Apám és anyám mezítláb járnak a szigeten.

Itt én szandált hordok.

Vajon a szandál viselése emberré tesz?

Tecuko Icsire nézett, elképzelte a lány szüleit, amint majdnem félmeztelenül élik az életüket a szigeten. Hallgatott, mivel nem tudta, mit mondjon. Rögtön látta rajta, hogy ő egy erős, független gondolkodású lány.

Az iskola fél négykor véget ért. Ettől kezdve körülbelül este hat óráig a lányok megfürödtek és gondosan felöltöztek.

Az egyik nap Icsi galibát okozott. Iskola után szokás szerint visszatért az oiran Sinonome szobájába, és meghajolt az ajtóban. A korábbi érthetetlen kakashangok helyett most már nagyjából elfogadható japánt tudott beszélni.

Amikor félrehúzta a tolóajtót, Sinonome ott feküdt a futonon szétvetett lábakkal, Muraszaki pedig, a másik oiran, épp a fanszőrzetét igyekezett kitépdesni. Sinonome hosszú, fehér lábai láttán Icsi felsikkantott, és azonnal vissza akart húzódni a folyosóra. A hanyatt fekvő Sinonome mosolyogva intett neki.

– Semmi baj. Ülj le, nézd csak meg.

– Igenis – felelt Icsi, és leült.

– Egy nőnek nem csak az arcát kell ápolnia! – magyarázta Sinonome. – A szőrös ágyékra nem jó ránézni, ráadásul zavaró az ágyban. A borotválkozás borostát hagy, ami felsértheti az ügyfél bőrét, ezért a csipesz a legjobb megoldás.

Valahányszor Muraszaki kihúzott egy szőrszálat, Sinonome kissé fájdalmas arckifejezéssel elfojtott egy-egy sikkantást. Társnője szakszerűen kezelte a csipeszt, egy pillanatra sem állt meg, egyik szőrszálat húzta ki a másik után.

Ahogy Icsi nézte őket, a sziget partján halászhálókat javító felnőttek jutottak eszébe. Ha a hálók elszakadtak, az értékes fogás elszökött, ezért amikor a hálókat partra vitték, mindenki kiterítette száradni, miközben tűvel és cérnával javítgatták a hibákat.

Ahogy nézte az oiranokat, Icsi azon gondolkodott, hogy vajon mennyi hasonlóság van a halászhálók és Sinonome ágyéka között. Muraszaki meghagyott egy szőrcsomót az ágyéka tetején, és elégedetten bólintott.

– Egészen mutatós lett!

Sinonome öle úgy nézett ki, mint egy szempillákkal teletűzdelt, fehér tintahal. Icsi ezt kicsit gusztustalannak találta.

Sinonome feltápászkodott, egyik kezével végigsimított a haján, majd Icsire nézett, mint akinek hirtelen eszébe jutott valami. A lány összerezzent az oiran tekintetétől.

– Tudom már! Mutasd meg a tiédet! Egyszer sem láttam még, mióta idejöttél, de neked koromfekete hajad van, szóval odalent biztosan rémületes állapotok lehetnek.

Sinonome gyengéden hátranyomta, hogy feküdjön le a futonra, mire Icsi hátravetődött.

– Nekem ne! – tiltakozott.

– Inkább az öreg Otoku szedje ki? Az a banya elég kegyetlen tud lenni…

Muraszaki újra felvette a csipeszt, és a kezénél fogva felhúzta Icsit. A szőrtelenítést nehéz volt egyedül végezni, ezért is fordultak egymáshoz a bordélyházi lányok, hogy elkerüljék a véletlen sérüléseket.

– Ne! Kegyelem! – tiltakozott Icsi, és a rettegéstől mintha a tájszólása is felerősödött volna.

Muraszaki karcsú karja meglepő erővel ragadta meg őt, majd lenyomta. Sinonoméval együtt a hátára fordították, mindkét oldalról lefogva feszítették szét a lábát. Icsi tehetetlenül sikított, mintha épp fojtogatták volna.

– Mit akarnak tőlem?!

Teljes erőből arcon rúgta Muraszakit a jobb lábával, majd a másikkal még egy rúgást mért Sinonome mellkasára. Talpra ugrott, és kimenekült a szobából, miközben a kimonója eleje még mindig szélesre volt tárva. Muraszaki felsikoltott, amikor Icsi hangos léptekkel letrappolt a lépcsőn.

– Az Őzgida elszabadult!

Az úszástól jó erőben lévő lábával rúgta meg, így Muraszaki arca vörös és duzzadt lett, míg Sinonome, miután közvetlen ütést kapott a mellkasára, mozdulatlanul feküdt a földön. A felfordulás odavonzotta a széles vállú felügyelőt a lépcső aljára, útját állva a leérkező lánynak. Elkapta Icsit, a hatalmas mellkasához szorította, de a lány nem hagyta magát: belemélyesztette a fogait a karjába, mire a férfi felkiáltott fájdalmában, és lazított a korábbi szorításán. Icsi mezítláb repült ki a szabadba, ahol aztán elkapták, legyűrték a szolgák. Végül egy oszlophoz kötözték a konyhában.

Sinonome egy ideig még nehezen kapott levegőt, ami újabb felfordulást okozott, még orvost is hívtak hozzá. Szerencsére a nőnek nem esett komoly baja, de Muraszakival együtt kénytelen volt kivenni néhány pihenőnapot. Ha esetleg bordatörést szenved, az lett volna csak az igazi anyagi csőd.

Az igazgató elment, hogy jelentse a tulajdonosnak az újonc lány erőszakosságát. Végül kijött Hadzsima Mohei, és négyszer-ötször teljes erőből ököllel megütötte Icsit. Miközben a lány szédülve csillagokat látott, a fülébe üvöltött:

– Hallgass ide! Szedd össze magad, és tedd, amit mondok, különben nem ágyban fogsz meghalni!

Ez nem csak üres fenyegetés volt. A tizenöt éves lány erőszakosságát megelégelve Mohei félig komolyan beszélt. Icsi teste elernyedt, a kötelet eloldozták. El akarták kerülni, hogy komolyabb kárt tegyenek a fiatal lány testében, amely értékes árucikk volt.

A tanárnő tágra nyílt szemmel nézett az ajtó felé. Kogin, Kikumaru, Hanadzsi és Umekicsi mind felnéztek az asztalról. Kora délután volt, és épp a kalligráfiaóra közepén tartottak a barackvirág osztályban.

Icsi apró árnyékként osont be. Mindenki tudott a lány ámokfutásáról, így döbbenten bámultak rá. Az arcán még mindig lila véraláfutások voltak, és az ajka is fel volt hasadva.

– Tanulni jöttél, ugye? – kérdezte a tanárnő, miközben átkarolta a lány vállát. Icsi bólintott, elfoglalta a helyét. Körülnézett a többiekre, majd követte a példájukat, elővett egy papírt, és elkezdte a tust őrölni a tuskövén. Mindenki olyan óvatosan bánt Icsivel, mintha a lány valami gyulladt sebbé vált volna a testükön. A mellette ülő Kogin meg szerette volna szólítani, de úgy döntött, inkább nem teszi.

Icsi a nyakát nyújtogatta, hogy elolvassa, amit Kogin írt.

Május 18.

Tanaka Riu

Ma regel jött egy csomag othonról.

Foltozot alsó kimonó

Foltozot alsószoknya

Szalmaszandál

Micsinájjak velük?

A szegény családok nem tudtak semmi értékeset küldeni a lányaiknak. Icsi ezt mulatságosnak találta, felkacagott. Megigazította az előtte heverő papírt, és a kezébe vette az ecsetet. Az ablak felé fordította duzzadt szemét, nézte, ahogy ma is ragyogóan süt a nap a kék égen. Ezután eltökélten mozgatta az ecsetjét a lapon.

Május 24.

Aoi Icsi

A tulajdonos jól kioktatott.

De tévedett.

Nem ágyban fogok meghalni.

Hullámok között akarok.

A tanárnő, Kogin, Kikumaru, Hanadzsi és Umekicsi mind odalestek a papírra Icsi válla fölött, csodálkozva nézték, amit írt.

{1} Magas rangú kurtizán, aki nem csupán a nyilvánosházak hierarchiájának a csúcsán állt, de fiatalabb kolléganői beszoktatásáért és kiképzéséért is felelt.