© Csiffáry Gabriella, 2024

A könyv megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

A szerző a könyv megírása idején a Nemzeti Kulturális Alap ösztöndíjában részesült.

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

A borítón látható fotó: Just-Hanaman égő a Tungsram Technische Mitteilungen magazin borítóján (1979. 43. szám).

Szaklektor: Gazda István tudománytörténész, a történelemtudomány kandidátusa, a Magyar Tudománytörténeti és Egészségtudományi Intézet igazgatója

Tartalom

Előszó

Akik fényt adtak

Irinyi János zajtalan gyufája

Schenek István és Farbaky István akkumulátoros világítása

Zipernowsky Károly, Déri Miksa és Bláthy Ottó modern váltakozó áramú elektromos hálózata

Just Sándor és Hanaman Ferenc első volfrámszálas izzója Magyarországon

Bródy Imre, ifj. Polányi Mihály és Kőrösy Ferenc kriptonégője

Akik a mindennapi kenyerünket biztosították

Segner János András vízturbinája

Kühne Ede vetőgépe

Haggenmacher Károly síkszitája

Mechwart András gabonaőrlő hengerszéke

Baross László bánkúti nemesített búzája

Akik a ruháinkat biztosították

Vay Miklós fonógépe

Valero Antal selyme

Goldberger Leó textilgyára

Tausz Sándor textilnyomó eljárása

Rotschild Klára „elpestiesített” modelljei

Reich Tibor textiltervei

Akik örömtelibbé tették a perceinket

Kempelen Farkas sakkautomatája

Zsolnay Vilmos eozinmázas kerámiái

Kodály Zoltán zenepedagógiai módszere

Ifjabb Rubik Ernő logikai bűvös kockája

Akik a szobánkba varázsolták a világot

Puskás Tivadar telefonhírmondója

Georges Demenÿ fonoszkópja

Korda Dezső világvevő rádiója

Csicsátka Antal sztereó rádiója

Mihály Dénes Telehorja

Nemes Tihamér televíziós kép- és hangadó berendezése

Tihanyi Kálmán Radioskópja

Goldmark Péter Károly színes televíziója és mikrobarázdás hanglemeze

Akik a szép pillanatainkat rögzítették

Petzval József nagy fényerejű objektívje

Mihályi József félautomata fényképezőgépe

Riszdorfer Ödön fotocellás fénymérője

Dulovits Jenő tükörreflexes fényképezőgépe

Akik az írástudóknak segítettek

Kliegl József nyomdai szedő- és osztógépe

Gestetner Dávid stencilgépe

Bíró László és Goy Andor golyóstolla

Selényi Pál fénymásolója

Akik felgyorsították a világot

Gábor Dénes hologramja, mint az adattárolás harmadik dimenziója

Kozma László első jelfogós, programozható digitális számítógépe

A Neumann János irányításával készült számítógép

Kemény János BASIC nyelve

Jánosi Marcell flopilemeze

Gróf András és Vadász László mikroprocesszora

Ifjabb Simonyi Károly szövegszerkesztője

Akik fegyvereket terveztek

Berger Krisztián és Klupathy Jenő akusztikus torpedója

Frommer Rudolf öntöltő pisztolyai

Juhász István légvédelmi lőelemképzője

Szakáts Gábor gépágyúja

És akik biztonságossá tették az életünket

Kőszeghi-Mártony Károly légzőkészüléke

Kövesligethy Radó földrengéskutatásai

Szilvay Kornél szárazoltó gépe

Heller László és Forgó László légkondenzációs hűtőberendezése

Tarics Sándor földrengés-szigetelő pogácsái

Jegyzetek

Fiaimnak, Gábornak és Ádámnak

„A szellem világában nincsenek nagy országok és kis országok. Ott nincsenek országhatárok. Minden ország akkora, amennyit hozzájárul az emberi fejlődéshez és haladáshoz.”

(Szent-Györgyi Albert)

Előszó

„Minden felfedezés azért felfedezés, mert ellentétben áll az összes tudással… ma is úgy vagyok, ha valamit mondok és elvetik, akkor az nagyon jó, mert lehet, hogy az egy felfedezés, és ha valamit elfogadnak, akkor azon elszomorodok, mert úgy látszik öregszem, és már semmi újat nem tudok mondani” – nyilatkozta egykoron Szent-Györgyi Albert Nobel-díjas tudósunk.1 S valóban, az alaptudományok képviselőinek nagy küzdelmet kell vívniuk a standard tudomány képviselőivel, hogy elfogadják forradalmian új nézeteiket és találmányaikat, melyek nemcsak életmódunkat, hanem a világképünket és értékrendünket is átalakítják. Éppen ezért a találmányok és a felfedezések megfelelő társadalmi nyitottság és támogatottság nélkül jelentős fáziseltolódással érvényesülnek.

Az alaptudományok és az alkalmazott tudományok képviselőinek sokat köszönhetünk, mert jelentősen emelték életünk minőségét. Kis országunk szerencsénkre mindig bővelkedett tudósokban. Manapság is büszkélkedhetünk olyan elmékkel, akik nagymértékben hozzájárulnak a világ tudományos, technikai és kulturális fejlődéséhez. A tavalyi év során Karikó Katalin és Krausz Ferenc az emberiség javára tett kutatással nyerték el a Nobel-díjat.

Kötetünk a korábban megjelent, Akiktől más lett a világ. Magyar találmányok, felfedezések és újítások című könyv második része.

A mai élet elképzelhetetlen a villamos energia nélkül, mellyel egy új világ nyílt ki számunkra. Többek között a távközlés, az ipar, a közlekedés, a kereskedelem és a számítógépek a felhasználói. Elég csak egy kis energiakimaradás a villamos rendszerben, azonnal felismerjük az életünkben betöltött szerepét. Ugyanilyen fontos szerepet tölt be az információ, amely nemcsak a termelésben, hanem a szolgáltatásokban is nélkülözhetetlenné vált. Kötetünkben több olyan feltaláló szerepel, aki a számítástechnikában, az elektronikus táv- és hírközlésben, valamint a mikroelektronikában alkotott maradandót: Puskás Tivadar, Korda Dezső, Nemes Tihamér, Neumann János, Kemény János, ifjabb Simonyi Károly, Gróf András. A világítástechnika jeles képviselői közül Bródy Imre, Zipernowsky Károly, Déri Miksa és Bláthy Ottó Titusz, Schenek István, Farbaky István, Just Sándor és Hanaman Ferenc szerepel a gyűjteményünkben.

Kötetünk azonban nem csak műszaki találmányokat mutat be. Az egykor világhírű magyar textilipar termékeiről, a Valero Selyemgyár és a Goldberger-gyár készítményeiről, illetve a híres pécsi Zsolnay-gyár eozinmázas kerámiáiról is olvashatnak az olvasók.

Nem kizárólag találmányaink sokasága döntötte el, hogy „szellemi nagyhatalommá” váltunk, hanem kutatóink és főleg mérnökeink gyakorlatias gondolkodása is. Több olyan újdonsággal ismerkedhetünk meg, melyek nem magyar tudósoktól származnak, mégis Magyarországon váltak világhírűvé. Mechwart András hengerszékének valójában Friedrich Wegmann svájci mérnök volt a tervezője, aki sérülékeny porcelánhengerrel működő hengerszéket állított elő. Mechwart a porcelánhengereket a Ganz-féle kéregöntéssel helyettesítette, így egy olyan kopásálló gépet hozott létre, mely jóval időtállóbb volt, mint a Wegmann-féle hengerszék.

Arra is találunk példát, hogy egy-egy világraszóló magyar találmány megfelelő pénzügyi támogatás híján más országban realizálódott. A technikatörténet Chester F. Carlson amerikai fizikust tartja a fénymásoló gép feltalálójának, pedig valójában Selényi Pál fizikus volt az ötletgazda. Sokszor a politika hiúsította meg egy-egy jól működő találmány sikerét. Dulovits Jenő tükörreflexes fényképezőgépe vagy Jánosi Marcell flopija a Magyarországra erőltetett orosz politikának esett áldozatául.

Kötetünk sok esetben legendaoszlató. Vannak olyan találmányok, melyeket tévesen magyar eredetűnek tartanak. Régóta tartja magát az a legenda, hogy Puskás Tivadar a telefonközpont feltalálója, ez azonban nem felel meg a valóságnak. A feltaláló nevéhez valójában a telefonhírmondó köthető. Az első világháborúban megjelent lángszóró sem Szakáts Gábor találmánya, mint ahogy az a köztudatban rögzült. Richard Fiedler német mérnök volt az, aki ennek a félelmetes fegyvernek kétféle modelljét is kifejlesztette.

Találkozhatunk olyan találmánnyal is, mely nem egy feltaláló nevéhez fűződik. Ilyen például a gyufa: Irinyi János valódi érdemének azt tartotta, hogy továbbfejlesztette az addigi eredményeket, és találmányával valóban közhasználati és értékes ipari termékké lett a gyufa. Irinyi munkáját nem találmánynak, hanem „lényeges módosításnak” tartja a technikatörténet.

A mérnökeink, fizikusaink, műszaki szakembereink munkáját nagy hírű gyárak támogatták. Az Egyesült Izzólámpa és Villamossági Rt. kutatólaboratóriumában olyan nagyszerű kutatómérnökök dolgoztak, mint például Bródy Imre, akinek a kriptonégőt, és Selényi Pál, akinek a xerográfia feltalálását köszönhetjük, de ott végezte világhírű holdradarkísérleteit Bay Zoltán is, vagy a lumineszcencia kutatásáról híres, iskolateremtő Szigeti György és az abszolút reakciósebesség-elmélet megalkotója, Polányi Mihály.

Ugyanilyen legendás volt a Ganz és Társa Vasöntő és Gépgyár Rt. elektrotechnikai osztálya is, mely a villamosgép-gyártás bölcsőjének tekinthető. Gyors ütemű fejlődésében olyan kiváló felkészültségű mérnökök vettek részt, mint Déri Miksa, Bláthy Ottó Titusz, Zipernowsky Károly, Bánki Donát, Kandó Kálmán és később Jendrassik György.

Híres kutatóhely volt a Magyar Királyi Posta és Távírda Kísérleti Állomás kutatólaboratóriuma is, ahol Békésy György Nobel-díjas tudós végzett a telefonkészülékek hallgatószerkezetéről és az ehhez kapcsolódó belső fül anatómiájáról és működéséről szóló kísérleteket. Visszaemlékezése szerint az első világháború után a Posta Kísérleti Laboratórium volt az a hely Magyarországon, ahol korszerű tudományos műszereket felhasználva szabadon végezhetett kutatásokat.

A Gamma Finommechanikai és Optikai Művek Rt. kutatógárdája is válogatott szakemberekből állt. Ott készítette el Dulovits Jenő 1948-ban a fényképezőgépipar akkori csúcsmodelljét, a tükörreflexes Duflexet, és a Gammában fejlesztette ki Juhász István az önműködő lőelemzőjét (Gamma–Juhász lőelemző), mely forradalmasította a légvédelmet.

Ha nem is jelentős számban, de szerepelnek olyan feltalálók is a könyvben, akik, bár külföldön látták meg a napvilágot, de országunkat gazdagították a hírnevükkel. Ganz Ábrahám, Kühne Ede, Haggenmacher Károly vagy Mechwart András munkásságára méltán lehetünk büszkék.

A kötetben szereplő tudósok és feltalálók egy része külföldön érte el sikereit, ami nem véletlen. A magasan kvalifikált egzakt tudományok képviselőnek vallomásaiból az derül ki, hogy Amerikában és Nyugaton a gazdagabb és jobban támogatott tudományos műhelyek, magas színvonalon felszerelt laboratóriumok és egyetemi műhelyek nagyobb lehetőséget nyújtottak tudományos kísérleteikhez és eredmények eléréséhez. Ezekben az országokban kiemelt szerepet töltött be a kutatásfejlesztés és az innováció. Természetesen politikai okai is voltak annak, hogy sokan elhagyni kényszerültek hazánkat. A két világháború közötti időszak a zsidó származású vagy a fennálló politikai rendszerrel ellenkező nézeteket valló tudósaink számára veszélyt jelentettek. Elsősorban a természettudósok és a mérnökök számára volt előnyös az integrálódás. Tudásuk nemzetközibb volt, mint bármely más tudósé.

Ha tudósaink el is hagyták a szülőföldjüket, kutatási eredményeikkel országunknak is dicsőséget szereztek. Ismét Szent-Györgyi Albert gondolatait idézem, aki bár az amerikai Massachusetts állambeli Woods Hole köztemetőjében nyugszik, magyarnak vallotta magát: „Én egy más országnak igyekszem a hasznos állampolgára lenni, Amerikának, sőt, még egy nagyobb egységnek is igyekszem a hasznos polgára lenni, az emberiségnek, a közös emberi célokat szolgálva. Mindez nem változtat azon, hogy éppúgy magyar ember vagyok, mint valaha is voltam, és éppúgy hazám Magyarország, mint ahogy valaha is gyermekkoromban volt…”2

Kötetünk mind a kutatók, mind pedig a magyar művelődéstörténet iránt érdeklődő olvasók számára is sok új és értékes információt tartalmaz. Reméljük, hogy forrásgyűjteményünk az oktatásban is komoly segédanyagként használható fel.

A szerkesztés és a szövegközlés szempontjai: a kötetben a szövegközlésnél elsősorban a történeti forrásközlés szabályait vettük alapul.

Igyekeztünk a korabeli nyelvi állapotot érzékeltetni, ezért meghagytuk azokat a régies alakokat, formai archaizmusokat, kiejtésbeli sajátosságokat, melyek a kor hangulatát és írójuk stílusát érzékeltetik.

A végjegyzetek a fontosabb könyvészeti és bibliográfiai adatokon túl a jelentősebb intézmények, pártok és egyesületek nevét is tartalmazzák.

Hosszabb lélegzetű vallomások, levelek, naplórészletek vagy vallomások esetében – helyhiány miatt – rövidített formában közöljük az egyes szövegeket. A szövegelhagyást, rövidítést minden esetben „…” jellel jeleztük.

Köszönetnyilvánítás

Budapest Főváros Levéltára

Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem Levéltára

Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár – Budapest Gyűjtemény

Gamma Zrt. Gyűjtemény

Janus Pannonius Múzeum Új- és Legújabbkori Gyűjteményi Osztály (Pécs)

József Attila Városi Könyvtár és Múzeum (Makó)

Katasztrófavédelem Központi Múzeuma

Magyar Mezőgazdasági Múzeum és Könyvtár – Malomipari Múzeum

Magyar Műszaki és Közlekedési Múzeum

Magyar Műszaki és Közlekedési Múzeum – Elektrotechnikai Múzeum

Magyar Műszaki és Közlekedési Múzeum – Műszaki Tanulmánytár

Magyar Műszaki és Közlekedési Múzeum – Magyar Ganz Ábrahám Öntödei Múzeum

Magyar Nemzeti Galéria. Szépművészeti 19–21. századi Gyűjtemény/Grafikai Osztály

Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára

Magyar Nemzeti Múzeum Történeti Fényképtár

Magyar Tudományos Akadémia Kézirattára

Magyar Tudományos Akadémia, Könyvtár és Információs Központ

Óbudai Egyetem – Bánki Donát Gépész és Biztonságtechnikai Mérnöki Kar

Óbudai Múzeum – Goldberger Textilipari Gyűjtemény

Országos Széchényi Könyvtár, Plakát- és Kisnyomtatványtár

Postamúzeum

Sárospataki Református Kollégium Levéltára

Toldy Ferenc Gimnázium Irattára

Külön megköszönöm Babos Krisztina, Forgó Géza, Gács János, Gadányi György, Holl András, Holló Szilvia, Kulcsár Anna, Kutor László, Ötvös Anna, Rácz Sándor, Sebők Tibor, Szentimrei Márk, Tálosi Zoltán és Zsitnyányi Attila segítségét.

(Cs. G.)

Akik fényt adtak

Irinyi János zajtalan gyufája

„Igaz ugyan, hogy találmányom mellett, kaiserlich königlich ausschliesslich Privilegiummal, kis millionerré lehettem volna, de inkább megnyugtat engem az öntudat: hogy czélszerüt, közhasznut előállitni képes voltam…”

(Irinyi János)

Ifj. Irinyi János (szül. Johann Irinyi) a Bihar megyei Albison született 1817. május 18-án,3 és Vértesen (ma: Létavértes) hunyt el 1895. december 17-én.4

Apja id. Irinyi János gazdatiszt, anyja Janovits Roxanda.5

Magyar vegyész, feltaláló.

Iskolái: A nagyváradi Premontrei Nyolcosztályos Gimnázium (később Premontrei Kanonokrend Nagyváradi Katholikus Főgymnasium) befejezése után a Nagyváradi Királyi Katholikus Jogakadémia bölcsészeti (1831), majd jogi karán tanult (1833).6 1834 szeptemberében iratkozott be a Debreceni Református Kollégium jogi karára, ahol 1836-ban végzett. 1836–1837-ben a bécsi Politechnikumban (Kaiserlichen Königlichen Polytechnischen Institutes) tanult. Az 1838/1839. tanévben a Friedrich-Wilhelms-Universität zu Berlin hallgatója volt.7 1846-ban a Hohenheimi Mezőgazdasági Főiskolán (Landwirtschaftliche Hochschule) tanult tovább.8

Irinyi visszaemlékezése szerint 1836-ban a bécsi Politechnikum hallgatójaként kémiaprofesszora, Paul Traugott Meissner 9 óráján látott sikertelen savasgyújtó-kísérlet adta neki az ötletet a foszforos gyújtó készítéséhez.10 A találmány lényege, hogy a gyufa fejében az addig használt foszfort nem kálium-kloráttal, hanem ólom-dioxiddal keverte. A foszfort meleg vízben oldotta fel, majd a kicsapódott foszforszemcséket ólom-szulfiddal és gumiarábikummal elegyítette. A fenyőfa gyufaszálak fejét a képlékeny masszába mártogatta, majd hagyta keményre száradni.11 A mindössze 19 éves Irinyi egy magyar származású bécsi gyufagyárosnak, Kisenyiczkei Rómer István gyógyszerészmesternek adta el „a zajtalan foszforos gyújtóját”, aki azt komoly összegért vásárolta meg tőle.12 Ekkor született meg Irinyiben is az elhatározás, hogy – hasonlóan Rómerhez – Pestet is ellátja majd gyufákkal. Ezt az elhatározását, a levéltári iratok szerint, 1837-ben a bécsi gyufagyárossal is közölte.13 Ezért, amikor visszatért Pestre, 1840. április 8-án be is nyújtotta Pest város hatóságához folyamodását14 olyan gyújtófácskák15 készítésére, melyek „fellobbanásukkor nem zajongnak és kén nélkül is készíthetők, miáltal semmi szagot nem csinálnak”.16 Pest Város Tanácsa 1840. július 13-án tartott ülésén adta meg Irinyinek a gyújtófácskák gyártásának és árusításának jogát. Irinyi a Józsefvárosban, a Nyár utca 14. szám alatti házban alapította meg az Első Pesti Gyújtófák Gyárát.17 Vállalkozása azonban részben a rosszindulatú intrikák, részben pedig a hatóságok gáncsoskodása miatt tönkrement. Bár Schönwald Hermann kávéssal társulva újabb gyufagyárat nyitott a Király utcai Schiller-házban, vállalkozását két év elteltével befejezte,18 és 1844-ben végleg lezárta életének ezt a szakaszát.19 Az 1846/1847. tanév téli szemeszterében a Stuttgart közelében lévő Hohenheimi Királyi Gazdasági Akadémián tanult. Alapító tagja volt az Országos Iparegyesületnek és a Természettudományi Társulatnak, melyekben évekig tevékenyen részt vett. 1849. március 27-én Kossuth Lajos kinevezte a felállítandó nagyváradi salétromgyár élére, a gyár felállítása azonban meghiúsult.20 A szabadságharc bukása után rövid időre börtönbe került. Szabadulása utáni tevékenysége a magyarországi vegyészet és a mezőgazdasági gépészet területére esik. Mezőgazdasági kísérletei anyagilag tönkretették. Debrecenben vállalt állást: először a Tisza Biztosító és Jelzálogbankban lett könyvelő, majd a debreceni István malom igazgatója lett.21

Több kötete, tanulmánya és újságcikke jelent meg. 1838-ban publikálta első kötetét Ueber die Theorie der Chemie im allgemeinen und die der Schwefelsäure insbesondere címmel.22

*

„Midőn a bécsi polytechnikum vegytanára Meissner élt, akkor én az ő, ő az én kedvenczem volt. Többi között az ólom másodélegyéről tartott felolvasást… én azokról beszélek, amikből a »kéntelen zajtalan dőrzsgyufa« készül. Ezek pedig az ólom másodélegye (Bleihyperoxyd) és a vilany (Phosphor)… Meissner tanár tehát dörzsölgette a barna ólomélegyet a kénvirággal üveg mozsárban, ígérvén a figyelmes hallgatóságnak, hogy a kén meg fog gyúlni, – de ez nem történvén, nekem hamar az jutott eszembe, hogy ha kén helyett vilanyt vett volna, ez már régen égne. Ebből áll a találmány!

Azután egyik társamnak, kinek apja Fünfhausban gyáros, s az István-terén boltos volt, mondám, hozzon nekem ólompirt, választóvizet, s egy húszast adtam neki phosphorra, melyet talán inkább adnak neki a »fekete kutyá«-nál, mert – mondám – zündhölzlit akarok csinálni (még akkor a gyufa-szó sem volt megteremtve). Egy kis vegytani számítás után nem kellett semmi »sokszoros kisérlet«. A vilanyt forró vizben megolvasztván, rázás által szemcsésitém (granuláltam) – (most már nem igy készül –); hülés után a megmért barna porral, és hogy a fára ragadjon, arab mézgával összekavartam, s 10 szál olyan zűndhölzliről, minőt akkor üvegbe szoktak mártani, lefaragván az üvegbeni kénsavtól meggyúló (Bertholet párisi vegytanár által feltalált) keveréket, s ennek helyébe a magam keverékét illesztvén, az ablak párkányára fektettem. Este azután, ez Alserkülvárosi Bacci-kávéházból, hova magyar lapokat járattunk, hazajővén, megpróbáltam. Vacsoránál (mely rendesen a holdvilágnál, ebédem a napnál volt) megmutattam most Debreczenben lakó V. L.-nek [Varga László]. Másnap az előadás előtt megmutattam Meissner tanárnak is s a még mellette levő vagy négy fiatalnak; készítése módját is elbeszéltem elejétől végig. Egy F. nevű fiatal ember azt a tanácsot adta, vegyek magamnak rá privilégiumot.

Már most kérlek. Van 1836-ban egy fiatal magyar, jogot végzett, Bécsbe megy a polytechnikumba, anélkül hogy Pesten lett volna; lenézi az ottani szegény alkotmánytalanokat, mert Magyarországon alkotmány volt; a privilégiumot csak két oldalról ismerték, egyik a nemesi, másik a gyöngyösi; – s még csak 1843-ban készítettünk Pesten az iparegyesület választmányában ovany-törvényjavaslatot, és Pestmegye ezt követi-utasitásul is adta, de törvény akkor sem lett belőle, – igy hát 1836-ban még kevésbbé volt a magyarnak ovany-törvénye, ami a privilégiumot pótolta volna. S ha most azon 1836-ki fiatal magyar azt találta mondani, hogy neki osztrák privilégium nem kell, ezt, akinek úgy tetszik, most szemére hányhatja, de ő, ha netalán száján kiszalasztotta, többé vissza nem vonhatja. Ebben én neki ma is igazat adok. Mehetünk tovább.

Másnap délután ugyancsak a polytechnikumban Pf. erőmüvésznek [mechanikus] mutattam a zajtalan gyufát. »Mutattam-e már másnak is? s kiknek?« – kérdé. Sajnálta, miért nem neki legelőször? Ennek azután én mondtam, hogy még nem késő, tán még senki sem folyamodott; ha akarja, vehet még rá privilégiumot. Pf. elment s visszajött. Magához hiv, hol rám valaki vár. Elindulván, mondá, hogy Rómer23 vár, kinek sok pénze van, meg akarja venni találmányomat, ha semmit nem ér is, csakhogy más valaki e czim alatt gyufát ne készithessen – kérhetek tőle akármit. Én azt mondám, adjon három garast, mert nekem ennyibe került a phosphor (a többit emlitett társam Piller ingyen adta). – Pf.-nél már ott volt Römer, s elhozott magával minden szükségest. Pf. a polytechnikumból kért egy kis barna ólom-élegyet; itt azután próbát csináltak; én néztem, mert már Rómer tudta Pf.-től, mikép kell eljárni; csak előttem akarta megpróbálni, igaz-e, a mit Pf. mondott.

A következő nap délutánra a boltba ígérkeztem, s itt Rómer már papirtokokban rakta elémbe az én kis barna élegyemet, fára, viaszra, papirra, taplóra (kénnel és anélkül) illesztve; s a mellékszobában azt nyilvánítván, hogy tökéletesen meg van elégedve, mondá, hogy holnap privilégiumért folyamodik. Kérdé: mit kivánok tőle? Én azon kérdésre válaszoltam: miért? hisz ő engem nem is látott, mikor már tudta, hogy kell késziteni, és semmi szüksége sem volt rám. Ő azzal vetett véget a dolognak, hogy ha valamely szegény családtalan ember meghal, vén asszonyokat fogadnak, hogy a temetésnél sírjanak, pedig a halott annak semmi hasznát nem veszi, – ő pedig az én találmányomnak hasznát veendi, s igy ingyen el nem fogadhatja stb. Kérlek tehát, sugd meg Csarnaynak, hogy »nem kinált potom, összeggel«. Ajánlatát kénytelen voltam elfogadni, hogy haza jöhessek. Ez 1836-ban történt s én 1839. októberben jöttem Pestre…

Rómer, amint pénteken kikapta a privilégiumot, már hétfőn Preschelnél lefoglaltatá a nem jó gyufát; s ez még védte is magát, mondván, hogy Rómernek nincs igazsága, mert ő előbb tudta a találmányt, – mi ugy is volt, mert neki hétfőn adtam a két szálat, Rómerrel pedig csak kedden este találkoztam…

Ez nem tartozik ugyan a gyufa kérdéséhez, de azzal mégis összefügg, mert midőn azon időben egyszer gr. T. S.-el Bécs utczáin sétáltam, s a wiedeni hid mellett már árulták a gyerkőczék a gyufát, társam azon észrevételre fakadt, hogy ezek klienseim. Arra kértem, hagyjon már békét ezzel a gyufával; mert ha én a chemia theoriájának nem tudnám egyéb hasznát venni ezen haszontalanságnál, még ma kitekerném a nyakamat. Ez, meglehet, nagy szó volt, de annyi áll, hogy mindig untam, ha még azontúl is emlitette valaki a gyufát.

Azért kezdtem levelemet azon, mikép restelem, hogy e miatt kiszólítottál. Nevezheti tőlem a franczia nemet gyufának, van bécsi korom, bécsi mész is. Az angolt nem az teszi naggyá, hogy a csizmakenőcsre Bécsben is azt mondják: Nem is kell minden haszontalanságra vesztegetni a teremtő szót. Hogy a kezelés nem volt szakmám, az meglehet, de azért mégis elfogadhattam volna K. L. ajánlatát, aki házat is akart venni, 10,000 ftot is adni, hogy folytassam a gyárt; más oldalról pedig akadt egy kereskedő, aki ígérte, hogy mind átveszi gyártmányaimat stb. –

S mi gondja arra a világnak, hogy én nem folytattam a gyártást? hiszen van gyufa igy is elég! van gyufa igy is elég!

Ha azt, aki nekem igérte, hogy ad annyit, amennyi egy chemiai laboratórium felállításához szükséges, ahol azután magánelőadásokat is tarthatok, a körülmények ennek teljesítésében nem gátolták volna meg: ugy tán szaporíthattam volna, a Berlinben kiadott értekezésem nyomán, a mai franczia iskolával egykor a substitutio theoriáján alapuló vegyeket, és lesném, hogy a németeknél, akik Lavoisier theoriáját 20 év múlva fogadták el, miután elébb minden képtelenséget felállítottak, miután vagy 14 évig harczoltak a másik franczia vegytani forradalom ellen – mikor fog már ez a sok hiábavalóság összeomlani. Igy elvonulva atomnyi (a parány szót még nagyolom) tanyácskámban a chemiai ismeretnek veszem annyi hasznát, amennyit lehet és telik. Mert hiába, ha eső nem esik, mikor kell, nem bírom megöntözni a száz szekérrel hamuzott szántóföldet s kaszálót, hanem azért ezt is »nekem megfelelő helynek« találom – és majd dinnyére szivesen látlak. – Csarnayt szidd, ha untattalak; ő adott alkalmat, és te akarád, hogy beszéljek.”

Irinyi János

Közölve: Irinyi János: „Felvilágosító adatok a gyufa történetéhez”. Vasárnapi Ujság, 10. évfolyam, 9. szám, 1863, 75–76. p.

Portré forrása: Wikipédia

Gyufáscímke. („Szikra” Magyar Gyújtógyárak R. T. Szegedi Gyártelepe)

„Szikra” Magyar Gyújtógyárak R. T. József Gyufagyárában készült kép, melyet színes gyufafejekből állítottak össze az 1867. évi párizsi világkiállításra. A majdnem kétszázezer gyufafejből álló kép a Váci út 117. szám alatt, 1857 és 1862 között épült gyárat ábrázolja. MMKM Műszaki Tanulmánytár. (A szerző fotója)

Schenek István és Farbaky István akkumulátoros világítása

„Mikor hosszabb idő múlva peres úton visszakaptuk szabadalmainkat, az érdeklődés irántuk megszűnt s a szabadalmak értéktelenné váltak; mi mind a ketten megöregedtünk, nyugdíjba mentünk s a találmányunk és sok fáradságos munkánk értékét veszítette.”

(Farbaky István)

Tasnádi Schenek István (szül. Stephanum Schenek) Esztergomban született 1830. július 3-án,24 és Budapesten hunyt el 1909. július 26-án.25

Apja Schenek Mihály, anyja Plescher Anna.

Vegyész, főiskolai tanár, főbányatanácsos, az akkumulátorgyártás magyar úttörője.

Az MTA levelező tagja (1889. május 3.).

Iskolái: 1839-től26 1841-ig az I–III. osztályt, míg 1843-tól 1845-ig az V–VI. osztályt végezte el az esztergomi Benedek-rendi Katolikus Gimnáziumban. Bécsben végezte a gyógyszerészi, majd ugyanitt 1853-ban a felső kémiai tanfolyamot. A vegyészetből a bécsi egyetemen elnyerte a doktori fokozatot is. 1867-ben a keszthelyi gazdasági intézet, 1870-ben pedig a selmecbányai Bányászati és Erdészeti Akadémia tanára volt.

*

Árvanagyfalvi Farbaky István György Imre (szül. Stephanus Georgicus Emericus Farbaky) 1836. augusztus 15-én született Nyíregyházán,27 és Selmecbányán hunyt el 1928. december 3-án.

Apja Farbaky Dániel, anyja Bukva Anna.

Bányamérnök, tanszékvezető, feltaláló, főbányatanácsos (1872), országgyűlési képviselő.

Iskolái: Középiskolai tanulmányait az eperjesi Evangélikus Kerületi Kollégiumban végezte, majd a selmecbányai Bányászati és Erdészeti Akadémián tanult tovább. A selmecbányai Akadémia matematikai és mechanikai tanszékének tanársegédévé, 1866-ban docensévé, 1867-ben pedig rendes tanárává nevezték ki. Később a gépészeti tanszéken tanított. 1872-ben aligazgatónak választották, 1876 és 1892 között pedig a Magyar Királyi Bányászati és Erdészeti Akadémia igazgatója volt.

Dr. Schenek István, a selmecbányai Magyar Királyi Bányászati és Erdészeti Akadémia vegytantanára, valamint Farbaky István, az Akadémia igazgatója és a géptan tanára28 1884-ben egy különleges ólomakkumulátort fejlesztett ki. Az 1883. évi bécsi nemzetközi elektromos kiállítás után határozták el, hogy a selmeci Akadémia épületeit az akkor „Edison-fénynek” nevezett izzólámpákkal fogják megvilágítani. Példaként az 1854-ben Wilhelm Josef Sinsteden német orvos és fizikus által kifejlesztett első ólom-sav akkumulátor, a francia Gaston Planté fizikus 1859-ben kifejlesztett kilenccellás savas ólomakkumulátora,29 valamint a francia származású vegyészmérnök, Camille Alphonse Faure 1881-ben bemutatott, szintén ólom-sav akkumulátora szolgált. A Schenek–Farbaky-féle akkumulátor szerkezetét tekintve egy edényben levő vezető folyadékból (elektrolit) és az ebbe helyezett fémlemez rendszerből állt. A hasznos és működő felületet jelentős mértékben megnagyobbították, melyben e célból – a tömör ólomlemezek helyett – öntött és rácsozott ólomrámákat alkalmaztak, s az addig használt 10%-os kénsav helyett 30%-osat használtak, mert ennek volt a legnagyobb az elektromos vezetése.30 Végül olyan megoldást dolgoztak ki, amely lehetővé tette az akkumulátor hosszú idejű tartósságát. Nem véletlen, hogy az Akadémia, valamint a bányaigazgatóság épületében az akkumulátorokról táplált villanyvilágítás közel tíz éven keresztül zavartalanul működött a Schenek–Farbaky-féle akkumulátorok segítségével, melyek európai viszonylatban is az élvonalba tartoztak. 1888-ban a Zeitschrift fur Elektrotechnik című bécsi lapban jelent meg Adalbert Carl von Waltenhofen beszámolója a Farbaky–Schenek-féle akkumulátorról. A magyar tudóspáros, valamint a londoni Electrical Power Storage Company (E. P. S. Co) akkumulátorainak segítségével oldották meg az 1888. október 14-én megnyíló új Burgtheater (1918-ig: K. K. Hoftheater nächst der Burg) épületének a világítását. A színházban kezdetben 486 darab, egyenként 300 kg-os akkumulátort működtettek, melyet a baumgarteni Getz&Odendall gyár biztosított.31 Ez volt Bécsben az első elektromos villannyal megvilágított középület, több mint 5300 lámpa világította meg a nézőteret, a színpadot és a többi helyiséget. A bécsi Operaház (Wiener Staatsoper) világítása is részben az akkumulátoraikkal működött. A budapesti Magyar Királyi Operaház, a Hungária Szálloda, az egykori Kugler cukrászda (a Gerbeaud elődje), a Budapesti Királyi Magyar Tudomány-Egyetem és a Királyi József Műegyetem épületeiben is alkalmaztak Schenek–Farbaky-féle akkumulátorokat. Emellett több nagyobb város és település középületének világítását is a két tudós által kifejlesztett akkumulátorok biztosították (Szombathely, Nagyvárad, Herény stb.). Tapasztalatait a két tudós több helyen is publikálta. Schenek István Farbaky Istvánnal együtt írt, Az elektromos akkumulátorokról című munkáját a Magyar Tudományos Akadémia 1885-ben Marcibányi-díjjal jutalmazta.32 Schenek Istvánnak a Magyar Tudományos Akadémián 1890. március 17-én elhangzott székfoglalója is ezzel a témával foglalkozott: Kísérleti adatok az akkumulátorok működéséhez.33 A tudóspáros korábban egy nagy teljesítőképességű világítógáz-fejlesztő készüléket is kifejlesztett.

Sajnos az akkumulátoraik ipari alkalmazására nem kerülhetett sor.

*

„1884/5. körül sokat foglalkoztam dr. Schenek István bányatanácsos tanár barátommal az akadémiai helyiségek világításának kérdésével. Azt tapasztaltuk, hogy a gázvilágítás higiénikus tekintetben meg nem felel, nekünk pedig szükségünk volt valami mesterséges világításra s ezt csak elektrikus világítás által lehet jól és kedvezően megoldani. De nekünk nem volt módunkban és nem is akartam 1–2 órai használat végett költséges elektromos berendezést, nagy hajtó és dynamó géppel alkalmazni a hozzá való személyzettel. Arra törekedtünk, hogy kis géppel tudjuk erre az időre a kellő áramot előállítani; ez pedig csak elektromos gyújtók vagy akkumulátorok segítségével volt elérhető. De az akkumulátorok akkor nagyon drágák voltak és csak kis elektromos mennyiségek felhalmozására voltak alkalmasak. Mi tehát saját szerkezetű akkumulátorok előállítására törekedtünk; a sok irányban végzett kísérletek végre sikerre vezettek s néhány akkumulátort készítettünk tanulmányozás céljára. 1885-ben egy kisebb telepet az ezen évben Budapesten tartott országos kiállításon be is mutattunk a közönségnek. Ez úgy látszik tudomására jutott egy Biedermann Ernő nevű bécsi lakosnak, aki az udvari színházak elektromos világításának berendezését vállalta szerződésileg magára és levélben felszólította dr. Schenek barátomat, hogy küldene neki két akkumulátort próbára és tanulmányozásra; dr. Schenek ezt megtette, Biedermann pedig a próbaakkumulátorokat A. von Waltenhofennek a bécsi elektrotechnikai intézet tanárának adta át megvizsgálásra. A. von Waltenhofen az akkumulátorokat jónak találta s a kísérletekről az «Elektrotechnische Zeitschrift»-ben34 beszámolt s ebből nekünk is küldött külön lenyomatokat. Biedermann ekkor felszólított minket, hogy mennénk együtt Bécsbe az ő költségén, mert beszélni szeretne velünk. Mi ketten tehát Bécsbe mentünk és tárgyaltunk Biedermannal, aki ajánlatot tett nekünk, hogy ő a saját költségén, de a mi nevünkre mindenütt ahol csak lehet, szabadalmat vesz az akkumulátorokra, ha mi vele szerződést kötünk arra, hogy Magyarország kivételével csak neki legyen joga a mi akkumulátoraink gyártására. Magyarországon azonban a gyártás joga továbbra is a miénk marad. Továbbá Biedermann minden egyes általa készített és szállított akkumulátorért 100 kg-ként 5 pf-ot biztosított és bizonyos idő múlva 200 000 pf.-nak fizetését helyezte kilátásba. Mi természetesen örömmel írtuk alá a szerződést és Biedermann elvitt minket Lux & Schmied szabadalmi ügyészek irodájába ahol ő a kikérendő szabadalmak iránt, mondhatni az egész kulturvilágra nézve megtette a lépéseket és kitüzette a díjakat, nekünk pedig Biedermann útiköltség fejében 4000 pf.-tot fizetett. Igaz, hogy a Biedermannal kötött szerződésről dr. Teltscher az angol gáztársulat ügyésze előttünk úgy nyilatkozott, hogy «Sie sind ausgezeichnete Professoren, aber schlechte Geschäftsleute». Akkor mi ezt nem hittük, pedig igaza volt. A szabadalmak lassanként megérkeztek még Németországból és Angliából is, ahol a legszigorúbban vizsgálják meg a találmány eredeti voltát. Mi itthon az udvari opera számára és a Biedermann kívánságára igazán kolosszális nagyságú elektromos akkumulátorokat készítettünk, minél fogva ezen akkumulátorok kezelése és szállítása, meg elhelyezése igen sok nehézséggel járt. Biedermann nekünk mindig pontosan fizetett csak a 200.000 pf.-tot nem. Egyszer azonban arról értesültünk, hogy Biedermann nem teljesítvén az opera intendaturájánál kötött szerződés pontozatait, az opera felszerelésétől elmozdíttatott sőt, hogy a mi szabadalmainkat el is zálogosította. Mi aztán ezeket csak per útján és nagyon későn tudtuk visszaszerezni, olyankor amikor már mások is foglalkoztak akkumulátorok előállításával, tehát amikor már más akkumulátorok is alkalmazásba jöttek. E tekintetben ismét igazat kell adnom Pfannhauser amerikai mérnökembernek, aki a Biedermannal kötött szerződés után hozzánk fordult azzal az ajánlattal, hogy ő Amerikában szeretné a mi akkumulátorainkat bevezetni és terjeszteni, amire mi, tekintettel a Biedermannal kötött szerződésre kijelentettük, hogy mi már Biedermannal kötve vagyunk s nem teljesíthetjük kívánságát, mire ő azt válaszolta, hogy »eine neue Erfindung hat nur solange Wert, bis sie noch eben neu ist und allgemeines Interesse geniesst«. Mikor hosszabb idő múlva peres úton visszakaptuk szabadalmainkat, az érdeklődés irántuk megszűnt s a szabadalmak értéktelenné váltak; mi mind a ketten megöregedtünk, nyugdíjba mentünk s a találmányunk és sok fáradságos munkánk értékét veszítette.”

Közölve: „Árvanagyfalvi Farbaky István önéletrajza”. Bányászati és Kohászati Lapok, 1929. 62. évfolyam, 2. szám, 29–30. p.

Portré forrása: Wikipédia

A Schenek–Farbaky-féle akkumulátor rajza. In. Edelmann Sebő: Az elektromos akkumulátorok. Közölve: Természettudományi Közlöny, 1890. december, 22. kötet, 256. füzet, 624. p. (Edelmann Sebő előadása a Magyar Orvosok és Természetvizsgálók vándorgyűlésén Nagyváradon, 1890. augusztus 19-én.)

Magyar Királyi Bányászati és Erdészeti Akadémia (később Főiskola), balra a Bányászati Palota, jobbra az Erdészeti Palota (Selmecbánya, 1906). (Forrás: Fortepan/Magyar Földrajzi Múzeum/Erdélyi Mór cége, képszám: 86639)

A Magyar Királyi Bányászati és Erdészeti Akadémia (később Főiskola) (Selmecbánya, 1906). (Forrás: Fortepan/Magyar Földrajzi Múzeum/Erdélyi Mór cége, képszám: 86640)

Zipernowsky Károly, Déri Miksa és Bláthy Ottó modern váltakozó áramú elektromos hálózata

„…bízvást állíthatjuk, hogy ritkán volt és talán alig lesz a technika fejlődésében még egy találmány oly nagy jelentőségű, létünk minden területére kiható, mint a transzformátorrendszer megalkotása, mert ez képezi alapját a jelen – villamossági korszak – műszaki alkotásai túlnyomó részének.”35

Zipernowsky Károly (szül. Carolus Franciscus Zipernovszky) Bécsben született 1853. április 4-én, és Budapesten hunyt el 1942. november 29-én.36

Apja Zipernovszky József kereskedő, anyja Fischer Franciska.

Gépészmérnök, egyetemi tanár, feltaláló, a Magyar Tudományos Akadémia levelező tagja (1893. május 12.).

Iskolái: Az 1861/1862. tanévtől az 1866/1867. tanévig a Pesti Kegyes Tanítórendi Nagy Gimnázium diákja volt az I–VI. osztályban.37 1872-ben iratkozott be a Magyar Királyi József Műegyetem gépészmérnök szakára. 1893. június 11-én az elektrotechnika nyilvános rendes tanára lett, az 1910/1911. és 1911/1912. tanévben pedig a Gépészmérnöki Osztály dékáni tisztét töltötte be.38

*

Déri Miksa (szül. Deutsch Márkus Miksa) az egykori Bács-Bodrog vármegye Bács településén született 1854. október 27-én, és Meranóban hunyt el 1938. március 3-án.

Apja Déri Mór kereskedő, anyja Weindling Háni.

Gépészmérnök, feltaláló, a Ganz Villamossági Gyár mérnöke, majd igazgatója (1923-ig), tiszteletbeli műszaki doktor.

Iskolái: Középfokú tanulmányait az 1864/1866. és 1871/1872. tanévek között a Bajai Királyi Katolikus Állami Főgimnáziumban végezte.39 Később a Magyar Királyi József Műegyetem mérnöki karán és 1877-től a Bécsi Műegyetemen tanult.

*

Bláthy Ottó Titusz (szül. Oblath Ottó Titusz) Tatán született 1860. augusztus 11-én, és 1939. szeptember 26-án hunyt el Budapesten.40

Apja, Bláthy Mór (1868-ig Oblath Mór) kereskedő, anyja Gold Fanny/Eugénia.41

Gépészmérnök, feltaláló, a Magyar Tudományos Akadémia tiszteleti tagja (1927. május 5.). A Magyar Királyi József Műegyetem és a Bécsi Műegyetem tiszteletbeli doktora (1917).

Iskolái: Elemi iskoláit Tatán, a reáliskolai és műegyetemi tanulmányait Bécsben végezte (1877–1880), ahol gépészmérnöki diplomát szerzett.42

Mindhárom feltaláló, Kandó Kálmánnal és Korda Dezsővel egyetemben, a váltakozó áramú berendezésekre tette fel az életét.

Zipernowsky Károly negyven saját és másokkal közösen szabadalmaztatott találmányt sorolt fel a könyvében,43 egyebek között az elektromos áram izzó hatásával, újfajta áramelosztó rendszerrel, mely nagyobb kiterjedésű hálózatok táplálására alkalmas, az elektromos áram ipari célokra történő felhasználásával, a többfázisú áramelosztó rendszerrel, az egyvágányú villamos vasúttal, a nagy sebességű elektromos vasutak számára alkalmas áramvezetési rendszerrel, sőt olyan föld alatti városi vasút alagútrendszerének megtervezésével is foglalkozott Reymond-Schiller Lajos mérnökkel, mely tehermentesítette volna a felszíni közlekedést.44 Dinamója biztosította 1878-ban a villanyfényt a Fővárosi Takarékpénztár Kálvin téri palotájában, később pedig a Nemzeti Színház, valamint a Keleti pályaudvar is az áramfejlesztő gőzgépeinek köszönhetően kapott villanyvilágítást.

Bláthy Ottó Titusznak több száz benyújtott magyar és külföldi szabadalma volt. Legtöbb találmánya a Ganz-gépgyárban született, amelynek 1883-tól volt a munkatársa. Jelentős volt az első indukciós wattóraszámlálója (1889). Kandó Kálmán halála után tökéletesítette a nagyvasúti villamos mozdonyok fázisváltóját. Megfelelő hatásfokú vízturbinák és transzformátorok segítségével nagyfeszültségűvé alakított villamos energiát juttatott el nagy távolságra. 1892-ben a Tivoliban működő vízerőműközpont áramfejlesztő rendszerében a generátorok feszültségszabályozását önműködő feszültségszabályozó rendszerrel látta el, s hogy a váltakozó áramú generátorokat szinkronba hozza, azaz párhuzamosan működtesse,45 ellenállás-szabályozó kapcsológépet szerkesztett.46 Egyebek között a magyar turbógenerátor-gyártás megindítása is az ő nevéhez fűződik.47 A váltakozó áramú transzformátor magyar szabadalmát sem Amerika, sem Németország nem fogadta el.

Déri Miksának is több magyar és külföldi szabadalma volt. Közülük jelentős volt az öngerjesztésű váltakozó áramú generátor, melyet 1883-ban Zipernowsky Károllyal együtt szabadalmaztatott Németországban. 1886-ban a gépnek már egy továbbfejlesztett, önműködő feszültségszabályozó szerkezettel ellátott változatát szabadalmaztatták.

Közös találmányaik között elsősorban a villamos energia nagyobb távolságra vitelét biztosító, váltakozó áramú, zárt vasmagos transzformátor volt jelentős, és az ezek párhuzamos kapcsolásán alapuló áramelosztó rendszer. Az ötletet az 1884. évi torinói kiállításon bemutatott Gaulard és Gibbs-féle váltakozó áramú indukciós elosztórendszer adta. Ekkor merült fel Zipernowskyban, hogy az indukciós készülékek útján a soros kapcsolás helyett párhuzamos kapcsolással kellene megoldani az energiaelosztást. A kísérletek jelentős részét Déri Miksa végezte.

*

Az új váltakozó áramú áramelosztó rendszerre vonatkozó első szabadalmi bejelentésre 1885. január 2-án került sor az osztrák szabadalmi hivatalban,48 melyet február 18-án a német,49 március 16-án pedig az angol szabadalmi bejelentés követett;50 ez még nem jelentette azt, hogy magát a szabadalmi elsőbbséget el is fogadták. A transzformátorra vonatkozóan 1885. március 2-án osztrák,51 március 6-án német,52 április 27-én pedig angol szabadalmat kértek a feltalálók. Találmányukat a következő évben az Egyesült Államokban és Itáliában is bejelentették. Sem az amerikaiak, sem a németek nem adták meg a szabadalmi oltalmat, arra hivatkozva, hogy náluk is volt egy-egy feltaláló, aki ezt a kérdést megoldotta. Ez nem felelt meg a valóságnak, és 15-20 év múlva Amerikában is és Németországban is megjelentek a magyar váltakozó áramú berendezések. Így az egyenáramot védő Edison is kénytelen volt visszavonulni.

A találmány első nyilvános bemutatását Déri Miksa végezte 1885 márciusában a bécsi Technologisches Gewerbe Museumban „Indukciós készülékeken nyugvó erőátviteli és elosztási rendszer” címmel. Déri a Ganz-gyárban készített egyes sorszámú, 1400 wattos, valamint az ötös és hatos sorszámú, 6000 wattos transzformátort mutatta be. Az első budapesti bemutatóra pedig ez év március 31-én került sor a Magyar Mérnök- és Építész-Egylet gépészeti szakosztályának ülésén. Ekkor Zipernowsky Károly tartott előadást a találmányról „Elektromos világítás izzólámpákkal központi állomásokból” címmel.53

Az 1885. évi Országos Általános Kiállítás keretében vizsgázott a váltakozó áramú rendszer, benne maga a transzformátor is. 1885 és 1890 között a Ganz-gyár összesen 273 villamos telepet épített olyan külföldi nagyvárosokban, mint Róma, Bécs, Zürich, Párizs, Monte-Carlo, Amszterdam, Stockholm, Belgrád, Szófia, Konstantinápoly, Moszkva, Szentpétervár, Melbourne, Montevideo és Buenos Aires. Az első nagyvárosi telep, amely e rendszer szerint működött, a római volt 1892-ben (Tivoli–Róma).

A Ganz-gyár készítette el a pesti Nemzeti Színház végleges villanyvilágítási berendezését: „A nemzeti színház összes helyiségeinek és a Szikszai-féle étteremnek világítását a nemzeti színház bérházának a múzeum körúti sarok felé eső épülete souterrainjében elhelyezett négy, füstemésztővel ellátott gőzkazán látja el a Ganz-féle gyárból, mely egyszersmind a gőzfűtést is eszközli, s vizét a vízvezetékből nyeri. Két gép, mindegyik 125 lóerőre, felváltva működik, olyképen hogy egyik mindig tartalékban van; egy harmadik kisebb, 35 lóerejű pedig a próbák alatti világításra szolgál. Az összes lámpák száma 1200–1250, melyek közül két ívlámpa a színház homlokzatát világítja meg, a többi izzólámpa pedig a színpad, a nézőtér és egyéb mellékhelyiségekben van elosztva” – tudhatjuk meg a Vasárnapi Ujságból.54 A színházban 1885. augusztus 2-ától működött folyamatosan a villanyvilágítás, melyhez Zipernowsky és Déri generátora biztosította az áramot.

Az általuk kifejlesztett transzformátor ma is az alapja a nagy távolságú energiaátvitelnek és a nagyfeszültségű villamos energia elosztásának. A párizsi világkiállításon Grand Prix díjjal jutalmazták a találmányt.

A hazai közönség 1885. május 2-án, a budapesti Országos Általános Kiállításon találkozott először az új transzformátorral és az új elosztórendszerrel.55 A Pesti Napló a következőképpen számol be a világhírű találmányról: „Ismeretes, hogy a Ganz-gyár mily érdemeket szerzett magának hazánkban, de a külföldön is a villamos világítás körül. A gyár mérnöke, Zipernowsky, számos új villamos gépet szerkesztett és mindegyik fényes sikerrel állta ki a próbát. Különös érdeklődést kelt a szakkörökben épp úgy, mint a nagy közönség körében, a Ganz-gyár által a kiállításon gyakorlatilag bemutatandó új központi villamvilágitási rendszer (Zipernovszky–Déri szabadalom), mely lehetővé teszi a villamos áramot aránylag igen csekély költséggel nagy távolságokra vezetni, mely tehát a villamos központi állomások problémájának gyakorlati sikeres megoldását képezi. A kiállítás egész területén a Ganz-gyár eszközli a villamos világítást, részint iv- részint izzó lámpákkal és azok, a kik ezektől nagyszabású fényhatást vártak, nem csalatkoztak.”56

Zipernowsky Károly az önéletrajzában részletesen kifejti a nagyobb területet behálózó villanyvilágítás biztosításának megoldását:

„Azon célból, hogy az elektromos világításnak minél szélesebb körben való elterjedése elérethessék, csakhamar szükségesnek mutatkozott azon feladat megoldása, miként lehet nagyobb területeket egy központból legcélszerűbben a szükséges elektromos energiával ellátni. E kérdés megoldásával ezen évben a legtöbb elektrotechnikus foglalkozott, noha számba vehető praktikus eredmény nélkül. Én is Déri Miksa barátommal együtt már régóta ezen kérdéssel foglalkozván, ezen időben vele közösen egy világítási rendszert szabadalmaztattam, mely abból állott, hogy egy központi telepben magas feszélyű váltóáram termeltetvén, ezen áram azután több motordinamóba jut, melyek a megvilágítandó helyekhez közel vannak felállítva. Ezen motordinamók a magas feszélyű váltóáramot alacsony feszélyű egyenárammá alakítják át, mely az egyes fogyasztókhoz bevezethető. Ezen rendszer azonban akkoriban nagyobb elterjedést nem nyert és csak évekkel későbben használtatott fel a budapesti légszesztársulat által Budapest városa egy részének egyik külföldi cég által épített telepéből való világításra.

Hogy ezen rendszer nagyobb elterjedésnek nem örvendhetett, annak oka főleg abban rejlik, hogy azzal együtt járt volna nagyobb mennyiségű motor alkalmazása, mely motorok forgó gépek lévén, egyenként úgy felügyeletet, mint gondozást igényelnek.

Ezen körülményre való tekintettel oly rendszer feltalálására törekedtem, melynél az említett hátrányok mellőzve volnának és ekkor azon meggyőződésre jutottam, hogy a váltóáramoknak forgás nélkül elérhető indukció hatása alkalmazható a feladat megoldására. Ekkor kezdtem e célra a váltóáramú transzformátorokat kísérletképp alkalmazni, és nem sokára felismertem az akkoriban használatos, a Rumkorff-féle induktorból átalakított transzformátorok főbb, részben a szerkezetben rejlő, részben pedig a helytelen kapcsolásból eredő hátrányait. Ámbár előttem mások is gondoltak a transzformátoroknak az említett célra való felhasználására, de valamennyien előttem a transzformátorokat soros kapcsolásban alkalmazták, ezáltal gondolván a szekunder áramköröknek egymástól való függetlenségét elérhetni.

Megismerve ama fontos szerepet, melyet a transzformátoroknál azok önindukciója játszik, beláttam, hogy az elektromos energia célszerű elosztása a transzformátoroknak nem soros, hanem csakis párhuzamos kapcsolása mellett érhető el.

Ebbeli kísérleteimet is Déri szaktársammal együtt folytattam és vele közösen nyújtottam be 1885-ben szabadalmazás végett azon áramelosztó rendszert, mely azóta a világ minden részében általános elterjedésnek örvend. Ezen készüléket lassan tökéletesítve, végre Bláthy O. Titusz szaktársammal együtt sikerült megállapítanunk azon törvényeket, melyek az elméletileg s gyakorlatilag legtökéletesebb transzformátor szerkesztéséhez vezetnek, értem azon elvet, hogy nem a sarkos vagy egyáltalában a többsarkú transzformátor alkalmas legjobban az áramok gazdaságos átalakítására, mint azt eddig általánosan hitték, hanem az olyan transzformátor, melynél mágneses sarkok egyáltalában nem lépnek fel. Az ezen elvek figyelembe vétele mellett készült transzformátorok különböző alakban vitettek ki, és valamennyien oly kitűnő hatásfokkal bírtak, mely bátran állítható, miszerint más, az elektromos energia átváltoztatására szolgáló készülékkel ily előnyös hatásfok még nem volt elérhető.”

Budapesten, 1895. évi október hó 10-én.

Lelőhely: Magyar Tudományos Akadémia Könyvtára Kézirattár és Régi Könyvek Gyűjteménye [RAL]: 1232:89

Portré forrása: Wikipédia

Őstranszformátor 1886-ból: köpenytípusú transzformátor. A montevideói villamos mű céljára készült szabályozástechnikai célra (Ganz & Co., Budapest, Patent, Déri–Bláthy–Zipernowsky No 96). MMKM Elektrotechnikai Múzeum. (A szerző fotója)

Köpenytípusú transzformátor. Az 1885. évi Országos Általános Kiállításon szerepelt. MMKM Elektrotechnikai Múzeum. (A szerző fotója)

Magtípusú transzformátor. Az 1885. évi Országos Általános Kiállításon szerepelt. MMKM Elektrotechnikai Múzeum. (A szerző fotója)

Bláthy Ottó Titusz a zárt vasmagú mag- (balra) és köpenytranszformátorral (jobbra), valamint az indukciós fogyasztásmérővel (középen). (Wikipedia Commons)

Ívlámpás világítás. Az első közcélú világítás eredményeit – Egger és Társa, valamint a Ganz és Társa részéről – maguk a látogatók is megtapasztalhatták az 1885. évi budapesti Országos Általános Kiállításon. A kiállítás épületében és területén, valamint a Stefánia úton és a nagy Köröndön 18 darab 800 gyertyás ívlámpa és 100 izzólámpa világított. Az ívlámpákat végül a Ganz-gyár gyártotta. MMKM Elektrotechnikai Múzeum. (A szerző fotója)

Bláthy Ottó Titusz 1886-ban tervezett „A” jegyű dinamója, melyet generátorként és motorként is használtak. Tulajdonosa: BTM Kiscelli Múzeum. Kiállítva MMKM Elektrotechnikai Múzeum. (A szerző fotója)

Déri Miksa a tivoli generátorának állórészével. (Wikipédia)

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft.,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Gspann Veronika

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Torma Lászlóné

ISBN 978 963 13 7077 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Dihjauti – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Public Sans – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License