Fordította
Magyari Andrea

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Twenty-Four Seconds from Now by Jason Reynolds

Published by Simon & Schuster Inc.

Published by arrangement with Pippin Properties, Inc. through Rights People, London.

Első kiadás

Copyright © Jason Reynolds 2024

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Magyari Andrea 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Sonia Chaghatzbanian

Borítóillusztráció © Daniel Egnéus, 2024

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

ISBN 978-963-599-605-6

ISSN 2939-676X

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Barátaimnak.
Az „elsőknek”.
És Judynak.

„Aki szeret, legyen udvarias – szives

Választottja körül mindig, mindenkihez.

Nem tudhatja soha, ki vet útjába gátat,

Hízelegjen, ha kell, a házőrző kutyának.”

MOLIÈRE: Tudós nők

(Illyés Gyula fordítása)

Tartalom

1. Most

1.

Most

Ha lenne az évkönyvben a világ legrondább kutyája kategória, hát eskü, hogy te nyernéd. Csont nélkül. Nem kérdés. Annyira ronda vagy ugyanis. De most komolyan, a szemed már egymagában is nyerő. Hogy ilyen kancsal, meg minden. És mintha félig aludnál, de a tekintetedben így is rosszindulat bujkál. Vagy inkább őrület. Ahogy bámulsz rám, mint az ellenségre. De azt azért tisztázzuk, hogy félni nem félek, akármilyen ferdén pillantgatsz rám. Még akkor sem, ha vicsorogsz itt a szürke fogaiddal. Kész röhej. A legnemijesztőbb kutya. Engem legalábbis biztos nem ijesztesz meg. Vagy úgy nézek ki, mint aki begazol egy gubancos szőrű korcstól, amelynek az állkapcsát sörnyitónak lehetne használni? És ez a két idétlenül meredező vámpírfog… Ijesztőnek kéne lennie, de csak röhög rajta az ember.

Én legalábbis. És főleg ma este.

Ma nem lehet félni. Úgyhogy nem érdekel a ronda pofád. Ez az este a miénk. Csak a miénk. Az enyém és Ariáé. Ariáé és az enyém. A ma este… csak kettőnké. Mert a legeslegek kategóriában mi visszük el a pálmát. Akik a Legjobban Szeretik Egymást. A ma este a miénk, a mi legelsőnk, kettőnk legeslegelsője. Együtt. Leszünk. Végre úgy igazán. Készen állok. Most már tényleg. Azt hiszem. Azt hiszem, készen állok. Készen. Állok. A gond csak az, hogy… valami miatt… itt veszteglek a fürdőben, és úgy méregetjük egymást veled, mint az ellenségek a cowboyos vagy a gengszterfilmekben. Végül is a kettő ugyanaz, csak más színűek a szereplők, meg másmilyen a fejfedőjük.

Bámulsz rám, félrehajtott fejjel, mintha a koncon kéne marakodnunk. Mintha bajod lenne vele, hogy itt vagyok, pedig ez már rég nem a te házad. De az ugatásod még itt van a fülemben. Mindent megteszel, hogy tönkretedd az estét, mi? Hogy elszard a hangulatot. Ettől meg még inkább idiótának érzem magam, mert még csak itt se vagy. Hogy belerondíts az egészbe, kizökkents minket. Engem és Ariát. Csak egy kép vagy, a tükrös fürdőszobaszekrényre ragasztva. A szélek felkunkorodnak. És mégis. Eskü, ha lenne olyan kategória, hogy a legfontosabb pillanatot elszarók kategóriája, ott is vinnéd a pálmát. Mert tényleg kizökkentem. Itt állok alsógatyában. Egy merő görcs vagyok. És még ha csak ennyi lenne. De mindenféle más is van. Másféle érzések. Erre valahogy nem készültem. Nem szóltak.

Például senki nem mondta, hogy az ujjaim majd elzsibbadnak, és ég az egész fejem. Hogy érzem, ahogy kering bennem a vér. Hogy a fejem tetejétől a lábam kisujjáig bizsergek, mintha áramütés ért volna. Vagy tűzijáték lenne a bőröm alatt. Hogyhogy senki nem szólt, hogy mielőtt… együtt leszek… a barátnőmmel, akit két éve csaknem naponta látok, ő hirtelen pont úgy fog kinézni, mint amikor legelőször megláttam? Hogy a látásom egyszer csak mintha visszakattant volna az akkori állapotára. Vagy talán az ő arca alakult hirtelen vissza. És baromi jól néz ki. Bár persze Aria mindig jól néz ki. Ahogy mondani szoktam: szebb, mint a legszebb ária az operában. De ma valahogy egész másképp fest. Káprázatosan. Így mondtam neki, és komolyan, az arca mintha gyémánttá változott volna. Rám ragyogott, aztán megcsókolt, és azt felelte, én is káprázatosan nézek ki. Megpróbáltam komoly maradni, és nem lesütni a szemem, mert nekem ilyet még soha senki nem mondott. És nem is éreztem, hogy az lennék, hiába mondta. Egyáltalán nem érzem magam káprázatosnak. Rosszul vagyok. És izgatott vagyok. De leginkább hányingerem van. Meg tényleg nagyon izgatott vagyok. Mint amilyen te szoktál lenni, te kicsi, ronda, hangulatromboló kutya, Denzel Jeremy Washington. Főleg ha valaki az ajtóhoz közelít, és az egész tested beindul, mint egy motor. Úgy érzem magam, mint egy ébresztőóra, mielőtt megszólal. Hatvan másodperccel az ébresztőhang előtt. Mielőtt felveri a szoba csendjét, üdvözli a reggelt. De a csörömpölés előtti utolsó perc olyan hosszúra nyúlik, mint egy egész éjszaka.

Hát így. Így vagyok éppen. És remélem, hogy megtörténik, és nem a szundi módban végezzük. De ha mégis, ha Aria végül lefújja az egészet, ha lenyomja a gombot, és még szundizni akar, az is oké. Az is, ha máskor akarja, és most csak csókolózni akar, meg ilyesmi. Akármi. Akármit akar, az nekem is jó, csak jussak ki élve ebből a rohadt fürdőszobából. Mert valami mintha forrongana belül, a hasamban. Kikészít. Márpedig most pont nem kéne meghalni. Se hasmenést kapni.

Csak ne itt. Ne most. Mikor a folyosó másik oldalán ott van Aria szobája.

Bennem van az ideg rendesen. Tehát ma. Nem azt mondom, hogy félek. Ez csak az ideg. Most nem kezdem itt magyarázni a különbséget, mert úgysem értenéd. Hiszen csak egy kutya vagy. Ha lenne olyan kategória, hogy aki a legkevesebbet ért az egészből, hát azt is te nyernéd, az tuti. Esetleg holtversenyben végeznétek Dodie-val, de akkor is. Különben meg nem tartozom neked magyarázattal, és még ha úgy is lenne, akkor se fogom most ezzel elszarni az időt, mert Aria vár, én meg itt állok, és suttogva ordibálok rád. Vagyis a fényképedre. Még jobb.

Meredten bámulom a vécécsészét, mert úgy érzem, a fél órája megevett sült krumpli mégsem a hátsó bejáraton akar távozni, hanem inkább a kéményen át.

Ide-oda ingázok a mosdókagyló meg a vécécsésze között, már teljesen kifulladtam, pedig mindössze háromlépésnyi köztük a távolság.

Közben azon agyalok, mit csinálhat Aria a szobájában. Mire gondol. És mit gondol, hol vagyok már. És ő is úgy érzi-e, hogy a torkában dobog a szíve, és ventilátor forog a gyomrában. És kibontotta-e a haját, hogy újra lófarokba fogja, és ellenőrzi-e a leheletét, hogy érezni-e rajta a csirkét.

Közben én meg…

Azon agyalok, hogy került a padlóra ez a rengeteg víz.

Meg hogy végül is bekentem-e a lábam testápolóval.

És hogy mi van, ha túl sokat rágtam a számat, és nyálszagú lett.

És hogy nehogy eszembe jusson a fogammal tépni fel az óvszer zacskóját, mint a filmekben szokták. Egyszer kipróbáltam, csak úgy, de rögtön kiderült, hogy baromság az egész. Ki akarna olyasvalakivel csókolózni, akinek csupa vazelin a szája? Na, az aztán tényleg hangulatromboló.

De ha mégis a fogammal tépném fel a zacskót, mint a filmekben, akkor legalább arra vigyáznom kéne, nehogy lyukat harapjak az óvszerbe.

És arra is figyelnem kell, hogy ne bénázzak, elsőre fel tudjam húzni. Aria is látni fogja. Összecsípni, és tekerni. Nem bénázni.

Aztán ott van még a melltartó. Amit szinte lehetetlen kikapcsolni, úgyhogy jobb, ha nem is próbálkozom vele.

Na épp ezért, épp ezért, épp ezért, jobb, ha megmondom neki, mi van. Muszáj összekapni magam. Mindjárt megtörlöm a kezem meg az arcom, aztán bemegyek hozzá, és megmondom. Csak úgy, simán. Hogy én, Neon Benton, akivel már két éve együtt jár, éppen rohadt ideges vagyok. Igen.

A legidegesebb szűz.

Basszus.

Mégiscsak elfelejtettem bekenni a lábam.

Még szerencse, hogy Aria szeret. Annyira, hogy azt mondja, káprázatosan nézek ki, és még komolyan is gondolja. Erre odamegyek kiszáradt lábszárakkal, mint egy zombi. Egyrészt szeretném, ha azt mondaná, jól nézek ki. Vagy legalábbis normálisan. Hogy egy kicsit magamhoz térjek. De az is jó lenne, ha azt gondolná, hú, Neon jobb, mint bármi, ami most nem jut az eszembe. Hogy bejön neki a testem.

Hogy elég neki.

Basszus.

Remélem, tovább fog tartani, mint egy zeneszám.

Na elég ebből.

Remélem, olyan lesz, mint amikor egy jó számot nem tudok kiverni a fejemből.

Vagy mint megnézni egy jó filmet, aminek a folytatása még jobb. Csak itt nincsenek színészek. Egy laza forgatókönyv, ami, mondjuk, úgy kezdődik, hogy csókolózunk az előszobában. Nincs otthon senki. Ő csirkefalatkákat eszik, én sült krumplit. Vagy inkább úgy, hogy az ajtónál állok, bekopogok, hogy megmondjam, milyen káprázatosan néz ki. És amúgy tényleg.

Snitt.

Én, a tükörben, amint azon agyalok, hogy most mi lesz. Egy kutya képéhez pofázok, és esküszöm, az visszaugat. Tudom, hogy előbb-utóbb ki kell mennem innen. Nagy levegőt veszek. Várok, hogy megnyugodjon a kavargó gyomrom. Hallom, hogy Aria elkezd egy új playlistet. Azon gondolkodom, lekapcsoljuk-e a villanyt, vagy inkább ne. Legyen azért egy kis fény? És vajon megengedi egyáltalán, hogy ránézzek? Előtte. És ő vajon rám fog nézni? Előtte. És hogy ugyanúgy fogunk-e majd egymásra nézni. Utána.