A sötétség mondái

Tamas Zsolt Nagy

A sötétség mondái

|

Nagy Tamás Zsolt

2011

Nagy Tamás Zsolt

A sötétség mondái

[Ide írhatja a dokumentum alcímét]

Nagy Tamás Zsolt

2011.01.01.

Bevezető:

Fonyódi Ákos, elismert vadász Magyarországon. Afrika szavannáin számtalanszor járt, trófeagyűjteményét alig tudja hova tenni. Szaklapok tele vannak a bátorságáról és elszántságáról híres férfival. De a hírnév, mint általában, nem minden.

Barátok és ellenségek övezik kalandjait, amerre csak jár. Épp visszaérkezett az egyik balul sikerült afrikai kalandjáról, amikor levelet kap a régóta halott apjától. Nem tudja mire vélni, így rögtön utána jár a dolognak. Balszerencséjére egy sötét játszmában találja magát, ahol a bosszúért és a hatalomért folyó harc nem ismer korlátokat.

Budapest és Szeged utcáin át az Északi – középhegység barlangrendszerének sötétjéig nyomoz az igazság után, ám hamarosan rájön, hogy egymaga semmit sem tud tenni, az ellenséggel szemben. Barátaival az oldalán felveszi a harcot, hogy megmentsék a maguk és minden bizonnyal az összes magyar ember életét.

Fejezetlista:

Távoli kaland

Ok nélkül

A múlt árnyai

A terv

A szökevény

A dolgok állása

A tudás ára

Második hullám

Út a fővárosba

Mindent egy lapra

Hajsza a sztrádán

A múzeum titka

A rendszer

Útvesztő

A sötétség mondái

Az apa

Névtelen hősök

Meghívó

1. fejezet

Távoli kaland

Már későre járt az idő, a nap lassan kezdett eltűnni a távolban álló magas hegycsúcsok mögött. Alig néhány állat motoszkált a magas fűben. Legelésztek. Két zebra volt az. Magányosan baktattak, néha – néha lehajolva egy magányos fűcsomóért. A közeledő veszélyt még csak nem is sejtették. Egy fa mellé lépdeltek és ott folytatták az étkezést. Ekkor a magas fűben megreccsent valami. Mindketten felkapták a fejüket és a hang irányába néztek, ám a fűtől semmit sem láthattak.

Még hosszú másodpercekig bámulták a fűszálak rengetegét, majd bután szétnéztek maguk körül és folytatták az evést. Ekkor megrezzent a fű és újból felkapták a fejüket. Egy hatalmas oroszlán vetődött ki a fűtengerből egyenesen feléjük. A vadállat egy pillanatra eltakarta előlük az égről lekúszó nap fényét, de akkor újabb váratlan dolog történt. A távolból egy lövés hallatszódott. Szinte hallani lehetett a golyó suhanását és azt is, ahogy az oroszlán oldalába fúródik a lövedék. A vadállat nyekkenve földet ért és a két meglepett zebra elé csúszott. A két növényevő bátortalanul nézte a halott nagymacskát, majd futásnak eredtek.

Az oroszlán, vérző sebbel az oldalán feküdt a fa tövében. Még távolról halhatta a két zebra távolodó patáinak hangját, ám egy másik zaj ütötte meg a fülét. Egy nyitott tetejű, fehér szafari terepjáró gördült ki a magas fűből. Három férfi ült benne.

- Tökéletes lövés! – dicsérte a volánnál ülő, erősen ötvenes férfi a mellette ülő társát, akinek a puska ott lógott a kezében.

- Kösz szépen – morogta a fegyveres alak és leugrott az éppen lefékező járműről.

Betárazta a fegyverét és lassan elindult a haldokló oroszlán felé. Közben a dzsipet vezető ember is kiszállt a járműből és a hátsó ülésen üldögélő, fekete bőrű afrikai férfihoz kezdett beszélni a helyi nyelven. A rövid eszmecsere után, odaszólt az oroszlán felé közeledő társához.

- Azt mondja, hogy siessünk, naplemente után nem akar kint lenni!

A fegyveres egy pillanatra megállt, bólintott egyet és tovább haladt. Az előtte fekvő nagymacska még mélyen felmordult, majd nem adott ki több hangot. Szemei kifordultak, hatalmas nyelve pedig lassan kicsúszott a résnyire nyitott szájából.

- Ennek annyi – szólt hátra a fegyveres. – Segíts feltenni a dzsipre!

Társa azonnal odasietett és ketten, együttes erővel megpróbálták elvonszolni a méretes macskát a terepjáró hátuljáig.

- Nem akarod megkérni a bennszülött haverodat, hogy segítsen? – kérdezte nyögve társát, a puskás férfi.

- Ez nem fog segíteni, csak azt ellenőrzi, hogy ne lőjünk le több oroszlánt – válaszolt az erőlködéstől eltorzult arccal a társa.

- Igaza van végül is – mordult fel a fegyveres. – Bőven elég egy ilyen jószág is, örüljünk, hogy erre engedélyt kaptunk. Odahaza örülni fognak neki.

Társa mosolyogni próbált, de helyette valami vicsorgás – szerű arcot vágott.

Mire a vadállatot feltették a dzsip hátuljára, a nap már teljesen eltűnt a hegyek mögött. A fegyveres férfi letörölte a homlokáról az izzadtságcseppeket és a távolba nézett, ahol három oroszlánt pillantott meg. Mintha őket bámulták volna.

- Nem nagyon tetszik nekik, amit csinálunk.

- Csodálod? – kérdezte a társa.

Kicsit sebesebb léptekkel elindultak a dzsip első két ajtajához és beültek a járműbe, majd a fegyveres férfi a puskáját az ülése mellé tette. Ekkor a bennszülött férfi megütögette a sofőr vállát és mondott neki valamit.

- Mit makog? – kérdezte az anyósülésen ülő fegyveres.

- Hogy siessünk – húzta a száját a férfi, majd beindította a kocsit, megfordult vele, és azon az úton, amin jöttek, elindult visszafelé.

- Visszamegyünk a táborba, aztán holnap reggel Kairóba repülünk, onnan pedig egyenesen haza – mondta széles mosollyal a fegyveres férfi, miközben a tájat szemlélte.

- Tudod, Fonyódi barátom, sohasem szerettem osztozni – mondta a társa csevegő hangon.

- Tudom – nevetett fel Fonyódi, továbbra is a tájat szemlélve. – Öt éve ismerlek, de sohasem láttam volna, hogy bárkinek is adtál volna például az ennivalódból, vagy akármiből.

- Ha tudod, miért vettél be ebbe a kis kalandba? – kérdezte a férfi és egy pisztolyt szorított Fonyódi halántékához.

A vadász először megrémült. Próbált szemkontaktust teremteni a társával, de jobbnak látta, ha nyugton marad.

- Tudod, már megszoktam az áruló barátokat – sziszegte Fonyódi. – Ezek szerint te sem vagy különb, Szabó elvtárs.

- Elvtárs?! – nevetett fel Szabó. – Nagyon rég volt, amikor még én az voltam! Nem is éltél még akkor! Mit tudsz te azokról az időkről?!

Fonyódi újabb nagy levegőt vett.

- Inkább az útra figyelj, minthogy velem vitázz!

- Ne parancsolgass! Nem vagy abban a helyzetben! – förmedt rá Szabó. – Halljam, ki duruzsolt neked elvtársakról?

- Ugyan már! - nevetett fel kínjában Fonyódi. – Azok a kitüntetések a ruszkiktól! Ne mondd, hogy vetted a pesti piacon!

Most Szabó nevetett fel.

- Jaj, Fonyódi, az apádra emlékeztetsz! Neki is volt ám esze bőven, csak éppen arra használta, amire nem kellett volna. És az is lett a veszte.

A vadász hallgatott. Kissé már megnőtt, gubancos haját tépkedte a menetszél, szemeit résnyire nyitotta csak ki, annyira nagy szelet és port kavart az afrikai szavannán a száguldó dzsip.

- De csendben vagy, kedves barátom. Mi történt? Elvitte az oroszlán a nyelved? – kérdezte hahotázás közben Szabó.

Fonyódi lassan feléje fordult és egyenesen a pisztoly csövével szemezett. Szabó a vadász kék szemeibe nézett.

- Csak nem fáj apuci hiánya?

Amint kimondta ezt a kérdést, Fonyódi elkapta a pisztolyt tartó kezét és ellökte magától. Szabó elsütötte a fegyvert és a kirepülő golyó kilyukasztotta a Fonyódi felöli ajtót. A vadász nem várt sokat, áruló társára vetette magát és püfölni kezdte.

A dzsip ide – oda himbálózva suhant a fűben. A hátsó ülésen ülő, az eseményeket mosolyogva néző afrikai férfi is csúszkált a székén. Szabó elejtette a pisztolyt, ami az anyósülés alá esett. Szabad kezével pedig elkapta Fonyódi torkát és teljes erővel fojtani kezdte.

A bennszülött a fegyver után kutatva eltűnt az ülések között és néhány másodperc múlva újra feltűnt, a pisztollyal a kezében. Csőre töltötte, majd a liluló fejű Fonyódira fogta és elsütötte. Ekkor nagyot huppant a jármű és a kilőtt golyó elsuhant a távolba, a vadász feje mellett. Fonyódi már – már homályosan látta maga előtt a vicsorgó Szabót és a pisztollyal babráló fekete férfit. Próbált oldalra nézni, az anyósülés felé, ahol ott a vadászpuskája. Kezeivel próbálta letépni ellensége kezét, hogy kapjon egy kis levegőt, de nem sikerült. Helyette minden erejét összeszedte és jobb kézzel arcon ütötte Szabót, aki megszédült az ütéstől.

De nem érte be ennyivel. Még háromszor rásorozott az áruló arcára, akinek már patakokban folyt a vér a szemöldökéből és az orrából. Fonyódi már kezdte visszanyerni a látását, amikor kattant a fekete férfi kezében a fegyver. Villámgyorsan megmarkolta Szabót a ruhájánál fogva és maga elé rántotta. Az golyó egyenesen hátba találta a férfit, aki felordított a fájdalomtól. Mivel a gázpedált már senki sem taposta, a dzsip lassulni kezdett, majd szép lassan megállt a fűben.

- Kuss legyen! – ordított rá Fonyódi a jajveszékelő Szabóra és ellökte maga elől, majd a bennszülött férfire vetette magát. Ám az résen volt és a pisztollyal arcon ütötte a vadászt, aki beesett a két ülés közé.

A fekete férfi Fonyódira szegezte a pisztolyt. Farkasszemet néztek egymással, majd a bennszülött nevetésben tört ki. A vadász, akinek egyáltalán nem volt kedve a nevetéshez, visszavigyorgott a férfira, majd az ülés mellett pihenő puskájához kapott, magához rántotta és a fekete férfira tüzelt.

Valahol a mellkasánál találhatta el a lövés, s a belé csapódó repeszektől hátra repült, majd puffanva elterült a fűben. Fonyódi visszadobta a puskáját a kocsiba, majd felsőjével megtörölte az izzadtságcseppektől nedves arcát. Szíve kétszer olyan gyorsan vert, mint ahogy szokott, s nem jutott el a tudatáig, hogy Szabó miért fordult ellene.

A dzsiphez lépett és kirángatta a halott Szabót, majd belökte a magas fűbe.

- Viszlát, barátom! – mondta flegmán, majd beszállt a járműbe.

Ahová csak nézett, mindenhol vércseppek voltak, még a kormányon és a műszerfalon is. Egy apró ronggyal elkezdte tisztogatni, majd miután belátta, hogy nincs esélye teljesen megszabadítani a kocsit a vértől, elfordította a slusszkulcsot és elindult az úton, maga mögött hagyva a fűben fekvő, halott Szabót.

2. fejezet

Ok nélkül

Apjok Sándor a budapesti repülőtér várójában üldögélt és egy bulvármagazint olvasgatott. Mellette fekete aktatáskája pihent. Kicsit kényelmetlennek találta a nyakkendőjét, így kicsit szélesebbre vette azt. Szinte fulladozott az öltönyében. Sőt, ki nem állhatta, hogyha ki kellett öltöznie.

Félretette az újságot, rá a táskájára, majd az órájára pillantott. Az idő láttán kissé fanyalgó arcot vágott, majd szétnézett maga körül. A szokásos ide – oda rohangálást látta, ami egy normális repülőtéren szinte követelmény. Egy darabig bámulta a tömeget, majd újra maga elé vette az újságot és olvasni kezdett.

- Még mindig ilyen mocskot olvasol? – jött a kérdés a hát mögül.

Apjok kissé összerezzent.

- Na, végre! Hol voltál? – kérdezte, amikor hátranézett és meglátta barátját.

Fonyódi, aki szintén öltönyben díszelgett, arrébb pakolta Apjok táskáját és leült a férfi mellé.

- Őrizetben. Alig akartak elengedni.

- És elmondtad, hogy ő támadt rád? – kérdezte Apjok borúsan.

- Persze! – bólintott Fonyódi. – De nem nagyon akartak hinni nekem. Hiszen egyetlen szemtanú sincs és a hullát meg felfalták az oroszlánok.

Apjoknak elkerekedett a szeme.

- Te kint hagytad a holtestét a szavannán?

Fonyódi megrántotta a vállát.

- A szemétláda megérdemelte. Amúgy se volt olyan a szitu, hogy nekiálljak a sötétedő szavannán hullákat pakolni. Elég volt az döglött oroszlán társasága.

Apjok csak a fejét rázta, de nem válaszolt. Tovább olvasta az újságot.

- Ne csináld ezt! – szólt rá Fonyódi és kitépte a kezéből a magazint, majd a közeli szemetesbe hajította.

- Most mi bajod van? Ne rajtam töltsd ki a haragod. Különben is, mennünk kell, várnak minket.

Fonyódi elhúzta a száját.

- Nagyszerű. Pont az beszél, aki tök nyugodtan olvasgat – mondta, majd felállt és ellépdelt a kijárat felé.

- Hé! – szólt utána Apjok. – Hol a felszerelésed?

Fonyódi megállt és hátrafordult.

- Talán a taxinál, ami kint vár ránk – mutatott kifelé. – Gyere és haladjunk!

Apjok dühös arcot vágott, de végül felállt, felkapta az aktatáskáját és elindult Fonyódi után.

***

Fonyódi a taxi hátsó ülésén üldögélt és fejét az ablakhoz támasztotta. Néha – néha ránézett a mellette ülő Apjokra, ám többnyire a kinti tájat szemlélte. Budapest belvárosa nyüzsgött aznap, Fonyódi érzése szerint jobban, mint bármikor. De lehet, hogy csak az afrikai pangás miatt érezte ezt.

Fél óra múlva már egy hatalmas ház előtt álltak. A taxi éppen elhajtott mögülük, amikor Apjok megszólalt.

- Csak én beszélek, te csak akkor szólalj meg, ha személyesen kérdeznek! – utasította barátját.

Fonyódi gúnyos arcot vágott.

- Attól, hogy valamilyen szinten ügyvédi pályád is volt, még nem vagy ügyvéd – jegyezte meg, majd felkapta maga mellől a méretes utazózsákját. – Szerintem meg te maradj csendben, úgy is engem akartak agyonlőni a szavanna közepén és nem téged – szólt és elindult a ház kapuja felé.

Apjok utána sietett.

- De megegyeztünk, hogy én tisztázlak az Akadémia előtt! – szólt hangosabban Apjok.

- Most miért kiabálsz?

- Mert önfejű vagy! Emlékszel mi volt, amikor önfejű voltál?

- Igen, azt csináltam, ami nekem jó!

- Az miért volt jó, hogy egyedül maradtál?

Fonyódi megtorpant és ledobta a táskáját a földre. Apjok is megállt és érdeklődve figyelte a férfi reakcióját.

- Jó. Te beszélsz. Csak hagyjuk a múltat – morogta, majd vissza felkapta a táskát.

Apjok bólintott és a ház kapuja mellett lévő kaputelefonhoz nyúlt és csengetett. Amíg búgott a készülék, Fonyódi benézett a kerítés felett. Bent, egy duplagarázsú, hatalmas fehér villa volt, gyönyörű, parkosított udvarral.

- Jó napot, Deák András rezidenciája! – szólalt meg vékony férfihangon a kaputelefon.

- Jó napot! Apjok Sándor vagyok, és…

- Jöjjenek, nyitom az ajtót! – szólt közbe a hang és már nyílt is a méretes, kovácsoltvas kapu.

Fonyódi Apjokra nézett, aki csak a nyíló kapu felé bökött, hogy induljon. Ő így is tett és a holmijával együtt elindult befelé. A mesés kert látványában szeretett volna gyönyörködni, amikor is megjelent a kaputelefonból jövő hang tulajdonosa.

- Üdvözlöm az urakat, Deák úr már várt önökre – hajolt meg előttük egy fehér – fekete öltönybe öltözött, alacsony középkorú emberke. – Hagyja, uram, majd én hozom! – szólt Fonyódinak.

A vadász ránézett a komornyikra és gúnyosan átadta neki a táskát, aminek súlyától az apró emberke majdnem orra bukott. Fonyódi kárörvendően hátramosolygott Apjokra, majd tovább indult a ház bejárata felé.

Ekkor kilépett az ajtón egy szintén öltönyös, ám igen termetes úriember. Megigazította a nyakkendőjét és elindult a vendégek felé.

- Fonyódi Ákos! Maga mindig tud meglepetést okozni! – tette szét a kezét a férfi.

Mikor a vadász közelebb ért, barátságosan rámosolygott, majd átölelte a férfit.

- Hogy vagy András? – kérdezte, amikor kiszabadult a hatalmas kezek fogságából Fonyódi.

- Nehéz mostanság – rázta a fejét, majd kezet rázott az érkező Apjokkal. – Szervusz, Sándor. Semmi szükség ügyvédre, nincs nagyobb baj.

Apjok elcsodálkozott.

- De hát a telefonban még azt mondtad, hogy bírósági ügy is lehet belőle.

Deák legyintett.

- Úgy volt, de most viszont úgy néz ki, hogy a mi Ákosunk megússza a kalandot – sóhajtott fel, miközben a komornyik nyögve cipelte el mellettük Fonyódi utazótáskáját. – No, de gyerünk hátra és üljünk le, mert van itt valami más.

Apjok és Fonyódi bólintott és követték végig a ház mellett Deákot. A hátsó udvarban egy bokrokkal körülvett részre vezette őket, ahol egy kis asztal állt, körülötte pedig székek sorakoztak.

- És mi lett fontosabb annál, hogy meg akarták ölni Ákost? – kérdezte Apjok, miután helyet foglaltak.

Deák nagy levegőt vett és előredőlt a székén.

- Az Akadémia nem áll valami jól – mondta, szinte suttogva. – Eltűnt egy tíztagú tudóscsoportom a Mátrában, már két hónapja. Semmi nyom. A sajtó ezen csámcsog, a rendőrök semmit sem tudnak, az Akadémia pedig nem tud már pénzelni engem, hogy kutassak utánuk.

Fonyódi összeráncolta a homlokát.

- És mi közünk van ehhez?

- Tudod, te elismert afrikai kutató vagy…

- Vadász… - szólt közbe Fonyódi.

- Mindegy – legyintett Deák. – A lényeg, hogy nagyon jók a képességeid. Te utánanézhetnél az ügynek.

Fonyódi elhúzta a száját.

- Figyelj, én megértem, hogy bajban vagy, de most akartak megölni. Tíz hónapot voltam Afrikában. Szeretnék pihenni és tisztázni ezt a szarvihart.

- Apád barátja is az eltűntek között van – suttogta Deák.

Fonyódi a férfira nézett.

- Csónakos Pál? – kérdezett közbe Apjok, Fonyódira nézve. – Aki téged tanított célba lőni?

Fonyódi szótlanul bólintott.

- Ő? Hogy az ördögbe keveredett az Északi – Középhegységbe? – kérdezte döbbenten.

- Megkértem, hogy segítsen a többi kilenc tudósnak – mondta Deák.

- Ő sosem volt olyan, akit csak úgy el lehetett rángatni egy szimpla erdei túrára a Mátrába – rázta a fejét a vadász. – Ha ő elment oda, akkor nyomós oka lehetett.

Deák lesütötte a szemét.

- Mi volt, azaz ok? – kérdezte Apjok halkan. Fonyódi barátjára nézett. Ő is ugyan ezt akarta kérdezni.

Deák felnézett Apjokra, majd Fonyódira.

- Kaptunk néhány bejelentést a Mátrából, hogy ismeretlen állatfajokat láttak az erdőben és oda nem illő földrajzi képződmények jelennek meg a környéken – suttogta. – Egy darabig nem foglalkoztunk vele, de utána eltűnt egy környéken nyaraló család, a rendőrség is elrendelte a nyomozást és Csónakos barátunk kiküldte egy tanítványát, kőzetmintát venni.

- Mit talált? - kérdezte Fonyódi.

- Egyetlen földi kőzettel sem passzolt a minta. Ekkor felkaptuk a fejünket és szóltunk külföldre is, majd az Akadémia engem bízott meg a csapat összeállításával.

- De Csónakos miért ment? Ő nem ilyenre szakosodott – mondta Apjok.

Deáknak ekkor végigfutott az arcán egy könnycsepp. Fonyódi ebből már érezte, hogy valami szörnyű dolog történt. Lassan felállt a székéből és közelebb lépett Deákhoz.

- Mi történt a Mátrában? – kérdezte emelt hangon.

Deák, már szinte sírva megszólalt.

- A család, aki eltűnt, Csónakos fiáé volt. Néhány hónappal az eltűnésük után megtalálták a szétmarcangolt holttestüket – nyögte, majd az arca elé tette a kezét.

Fonyódi ledöbbenve Apokra nézett, aki elkerekedett szemmel bámult maga elé.

***

Fonyódi már messziről észrevette a szegedi telefontorony magasba ívelő antennáját. Mindig az volt neki, azaz épület, amivel be tudta magát határolni, ha Szeged felé járt. Minél közelebb került szülővárosához, annál hevesebben vert a szíve.

Hazatérése azonban nem volt teljesen vidám. Csónakos Pál eltűnt és ez rendkívül nyomasztotta. Az öregember igen közel állt hozzá. Egészen tizenhét éves kora óta ismerte, ő tanította meg puskával célba lőni és ő volt az apja legjobb barátja. A vadász jól tudta, hogy Csónakos kegyetlen lelki állapotban indulhatott a Mátrába, hiszen szinte az egész családját meggyilkolták, ugyanis a fián kívül alig akadt élő rokona.

Szívesen segített volna neki, de az Akadémia senkit sem enged addig az ügyhöz nyúlni, amíg a rendőrök nem találnak valami nyomot, amin elindulhatnának. Fonyódi ezért még jobban le volt törve.

- Isten hozott a napfény városában! – mosolygott Nacsa Norbert. – Kemény volt az afrikai túrád?

Fonyódi kikászálódott a kocsiból. Szinte észre sem vette, hogy megérkezett. Szeged egyik külvárosi részében parkolt le a kocsijával, a testvére háza előtt.

- Szervusz! – köszönt vissza Fonyódi. – Az. Haláli kemény.

Elsétált a kocsi hátuljához és kinyitotta a csomagtartót.

- Hallottam róla – mondta halkan Nacsa. – Amúgy, honnan van a kocsi?

- Deák adta kölcsön, hogy ne kelljen taxiznom – mondta Fonyódi és kivette az autóból az utazótáskáját.

- Na és Apjok? Ő Pesten maradt?

Fonyódi bólintott és elhaladt Nacsa mellett. A ház bejáratáig vitte a holmiját, amit ott lerakott a földre, majd bekopogott.

- Senki sincs otthon – mondta összeráncolt szemöldökkel Nacsa. – Én sem értettem.

Fonyódi kérdően nézett rá.

- Pedig jól tudták, hogy jövök – morogta és visszasétált a kocsihoz.

- Én is csak néhány perce jöttem – tette szét a kezét Nacsa.

- Mindjárt rátelefonálok – mondta Fonyódi és a zsebéből előkotorta a mobilját.

Nyomkodta a készüléket, majd a füléhez emelte és várt, ám nem hallott mást, csak egy hangot, amely közölte, hogy a hívott szám átmenetileg nem elérhető.

- A francba! – szitkozódott Fonyódi és a zsebébe csúsztatta a készüléket. – Figyelj, mondd, hogy pontosan mit szeretnél, mert meg kéne találnom a testvéremet.

Nacsa értetlen arcot vágott.

- Te hívtál ide, hogy elmenjünk Lengyelhez, hogy kiderítsük, hogy Szabó kikkel üzletelt mostanában.

Fonyódi a homlokához kapott.

- Jó, bocs. Már emlékszem. Csak kicsit elgondolkoztam út közben, most meg ez… Szóval, ha ráérsz, akkor egyedül el tudod ezt intézni?

- Persze.

- Én pedig előkerítem az öcsémet.

- Rendben – mondta Nacsa, majd sarkon fordult és elsétált az utca vége felé.

Fonyódi még nézte egy ideig a távolodó férfit, majd újra elővette a mobilját és elindult a ház felé. Szabad kezével előkotorta a kulcscsomóját, kinyitotta az ajtót, majd belépett a házba.

Bent hűs levegő fogadta, aminek igazán örült. Afrikában teljesen hozzászokott a fülledt meleghez, s most, igazi felüdülés volt érezni a húszfokos szobahőmérsékletet. Felakasztotta a kulcsot egy kis fogasra, majd behúzta a csomagjait az ajtón, s becsukta azt.