Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

STEFAN ZWEIG

ELSŐ ÉLMÉNY

A KISASSZONY

NYÁRI TÖRTÉNET

AZ ÉGŐ TITOK

AZ ASSZONY MEG A TÁJ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Stefan Zweig

ELSŐ ÉLMÉNY

fordította
Dormándi László

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-373-6 EPUB
ISBN 978-963-559-374-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Erstes Erlebnis

első kiadás: 1929
az elektronikus változat az 1937. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Henry G. Moon (1857 – 1905) Magnolia campbellii
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

STEFAN ZWEIG

Ebben a kötetben a mai német irodalom legfinomabb hangú költőjének néhány gyönyörű írását bocsátjuk a közönség elé. Stefan Zweig impresszionista, a leggyengédebb érzéseket és hangulatokat kifejező író, prózája is mozarti muzsika - szóban kifejezve. Nem a nagy szenvedélyek tolmácsolója, nem izgatják a mai társadalom problémái, elsősorban lelki tanulmányokat ad. Mindig a költő hangján beszél, formái zártak, minden sorában lírikus.

Sokoldalú író, novellán, regényen kívül a színpadot is kultiválja, azonkívül gyönyörű versfordításokkal is gazdagította a német literatúrát. Mint esszéista fegyelmezett, jószemű és mélyen szántó.

Húszéves korában írta első regényét (Az ezüsthurok), azután a „Tersites“-t, amelyet tizenkét év múlva átdolgozott. Nagy sikere volt „Erika Eivald szerelme" című regényével, de legfinomabb írása az „Első élmény”, amelyet ebben a kötetben talál meg az olvasó. Ebben a néhány elbeszélésben, mint a forma mestere mutatkozik meg; a legnemesebb anyaggal dolgozó ötvösművész, az írás-kisplasztika gyengéd művelője.

Első novellájának hőse a tizenöt éves fiú, akit az érzéki szerelem bimbózásának idején fest meg, megértőn, cirógatón, a költő pasztellszíneivel. Semmit sem mond ki, de megérezteti minden legkisebb rezdülését a szerelemre sóvárgó fiatal testnek és léleknek. „A kisasszony" című elbeszélésben két kislány finom portréját adja abban a pillanatban, amelyben először érzékelik az igazságtalanságot. A „Nyári történet" egy öregúr ragyogó rajza, de folytatni lehetne valamennyi íráson keresztül: mind remek, ezerszínű és mély.

Stefan Zweig az az író, akit csendes, elmélyült órákban kell olvasni, tökéletes hangszer, amelynek hangja sokáig rezeg a szívekben.

ELSŐ ÉLMÉNY

Esőfelhőket hajtott a szél a város fölé, hogy egyszerre ilyen sötét lett a szoba? ... De nem, mégsem. A levegő tiszta és ezüstös, mint amilyen csak nagyritkán ezeken a nyári napokon... csak nem vettük észre, hogy bealkonyult már. A szemközti padlásablakok szikráznak s a tető fölötti égcsíkot enyhe aranyszínű köd koszorúzza. Még egy óra s itt az éjszaka. Csodálatos óra ez! A levegő ezüstje lassan-lassan elfonnyad, a szoba zugaiból feldagad a homály, fekete áradat csap föl a falak mentén s magával mos bennünket is a sötétségbe. Ha ezen az órán szemben ülünk valakivel s nézzük szótlanul az ismerős arcot, messzebbnek és öregebbnek tűnik, mintha soha igazán nem ismertük volna s most nagy távolságokon, hosszú esztendők után néznénk egymást. De te most félsz a csendtől, félsz az óramutatótól, ami ezernyi apró szilánkra hasogatja az időt es félsz a halk hangoktól, amiknek moccanása úgy neszez a csendben, mint valami beteg lélegzetvétele. Szeretnéd, ha mesélnék valamit? Jó, szívesen! Persze nem magamról, hiszen a mi életünk eseménytelen sivárság ezekben a bábeli kőrengetegekben. Vagy csak ilyennek látjuk, mert magunk sem tudjuk, hogy mi az, ami valóban a miénk?... De elmesélek neked egy történetet, amelyik szereti ezt a csendet és szeretném, ha úgy tudnám elmondani, hogy benne legyen ez a lágy, simogató, hullámzó alkonyat, ami itt lebeg az ablak alatt...

Nem tudom, hogy jutott eszembe ez a történet. Csak arra emlékszem, hogy már koradélután óta itt üldögélek, a könyv, amit kezemben tartottam, lassan ölembe hullott s csendes álmodozásba merültem. Vagy lehet, hogy el is aludtam ... nem tudom. És egyszerre csak emberek merültek föl, ide-oda mozogtak, hallottam a beszédüket és belepillantottam az életükbe. De amikor jobban szemügyre akartam venni őket, szertefoszlottak a semmibe, felébredtem s megint egyedül voltam. A könyv lábamnál hevert. Fölemeltem, hogy

újból megkeressem benne a történetet és nem találtam sehol, mintha kiesett volna a lapok közül, vagy mintha soha nem is lett volna ott. Talán álmodtam mégis. Vagy azokban a színes felhőkben olvastam, amik messzi országokból jöttek, hogy elkergessék ezt a fojtogató szürke esőt? Vagy abból a mélabús dalból csendült felém, amit valami vén kintornás nyekergetett az ablakom alatt, vagy egyszer régen, sok-sok esztendővel ezelőtt hallottam valakitől? Nem tudom! Ilyen történetek sokszor peregnek elibém és én játékosan folyatom őket ujjaimon keresztül, mint ahogy az ember búzakalászt vagy magasszárú virágokat végigsimít arra mentében, könnyű kézzel, anélkül, hogy leszakítaná őket. Hirtelen elém villan valami sokszínű kép, látom és nem tudom megfogni. De az imént egy történetet ígértem neked. Rendben van, elmondom, most, ebben a csodálatos órában, amikor az alkonyat vágyakat ébreszt bennünk s szeretnénk színes és mozgalmas képekkel felüdíteni a szürkeségbe belefáradt szemünket.

Hogy is kezdjem csak? Úgy érzem, legjobb lesz, ha egyetlen pillanatot és egyetlen alakot emelek ki a sötétségből. Rendszerint így indulnak ezek a furcsa álmok. Igen… most már emlékszem! Karcsú fiúalakot látok, amint lefelé lépked valami hatalmas kastélylépcsőn. Éjszaka van, alig dereng a hold, de mintha megvilágított tükörbe néznék, tisztán látom karcsú testének körvonalait, arca minden vonását. Szokatlanul szép. Gyerekmód fésült, sima, fekete haja boltozatos homlokába hull, előrenyújtott kezei, melyekkel a még napmeleg sötétséget simogatja, finomak és keskenyek. Habozva lépked, álmodozva megy le a susogó fák közé, amik tövénél, mint valami elhullajtott fehér öv kígyózik, világít a fasor fehérje.

Nem tudom, hol és nem tudom, mikor történik mindez, tegnap vagy ötven éve, de azt hiszem, Angliában kell történnie vagy még inkább Skóciában, mert ott vannak ilyen hatalmas kőkockákból rakott kastélyok, amik fenyegető várakként merednek a messziségből s csak, ha az ember közel ér, baráti, ismerős szem pillantása előtt szelídülnek meg és simulnak a vidám virágos parkokba. Igen, most már biztosan tudom, Skóciában történik, mert csak ott ilyen világosak a nyáréjszakák, csak ott ilyen tejszínű az égbolt, mint valami végtelen opál, ott nem burkolóznak sötétbe a rétek, mintha belülről volnának megvilágítva s ott hullanak az árnyékok, e hatalmas fekete madarak, ilyen lágyan, simán a fényes síkságokra. Igen, Skóciában történik, most már biztosan tudom, ha nagyon megerőltetném az agyamat, eszembe jutna a grófi kastély neve és a fiúé is, az álomról lefoszlik a sötét burok, tisztán látok mindent, mintha nem is képzelet szülötte, hanem átélt valóság volna. A fiú asszonynővére kastélyában tölti a nyarat, ahol, előkelő angol családok szokása szerint, még több vendég is van. Vidám társaság verődik a vacsoraasztalnál össze esténként, vadászpajtások asszonyaikkal, lányok, karcsú, szép emberek, akik kitörő, de soha nem túlhangos jókedvükkel fölverik a vén falak visszhangját. Napközben lovasok nyargalnak, kutyafalka csahol, a folyón két-három csónak siklik nesztelenül... semmi kényszerűség nincs ebben az állandó mozgalmasságban, ami kellemesen muzsikálja a nappal pezsdülő, lüktető ritmusát.

De most este van, a társaság szerteszéledt. Az urak a nagyteremben kártyáznak, szivaroznak, a világos ablakokból didergő fehér fénynyalábok hullanak a park sötétjébe és néha-néha kicsendül valami jóízű kacagás. A hölgyek nagyobbrészt visszavonultak szobáikba, ketten-hárman az előcsarnokban beszélgetnek. A fiú egyedül van az éjszakában. Az urakhoz még nem szabad bemennie, legfeljebb csak egy-két rövid percre, a nőktől pedig félt, mert ha néha benyit közéjük, hirtelen lehalkítják a hangjukat és érzi, hogy olyan dolgokról beszélnek, amiket neki nem szabad hallani. De különben is... nem szereti őket. Úgy beszélnek vele, mint valami gyerekkel, ha kérdezik, meg se hallgatják a választ, ezernyi apró szolgálatra használják s megköszönik szívességét, mintha valami jólnevelt kisfiú volna. Már fölment a csigalépcsőn, hogy lefeküdjön, de a szobája teli volt mozdulatlan, fülledt forrósággal. Napközben nyitva felejtették az ablaktáblákat és a szoba teleszítta magát hőséggel. Az asztal lapja szinte izzott, az ágyból forróság párázott, rátapadt a falakra és tikkasztón, lomhán lengett a függönyök mögül... És... olyan korán volt még... odakint világított az éjszaka, fehéren, mint valami gyertya, egyenletesen, nyugodtan, rezzenés nélkül… vágytalanul. A fiú még egyszer lement a kastélylépcsőn, le a kertbe, amely köré glóriát vont a fénylő égalja és a fák közül ezernyi láthatatlan virág álomban lélegzett illata hullámzott elébe csalogatom Érthetetlen nyugtalanság hajtja. Nem tudná szavakba formálni tizenöt esztendős mivoltának szertezilált érzéseit, csak az ajka remeg, mintha mondania kellene valamit az éjszakának vagy ki kellene tárnia karjait vagy a szemét lehunyni sokáig. Mintha valami közösséget érezne a nyugodalmas nyáréjszakával és most valami jellel köszöntenie kellene…

A széles, nyílt fasorból befordul a keskeny ösvényre. A magasban ezüstbe mártott fakoronák ölelkeznek, lent a fák tövére árnyék és sötétség borul. Semmi nesz nem hallik. Csak az alvó kert hangtalan hangjai libegnek a megmagyarázhatatlan, boldogan fájdalmas érzésekbe merült fiú

körül, zümmögve, rezzenve, mintha simogató esőcseppek suhognának vagy lengő fűszálak ölelkeznének. A fiú meg-megáll, megérinti valamelyik fa törzsét vagy visszafojtott lélegzettel lesi a messzi neszeket, a kalap szorítja homlokát és vadul lüktető halántékát odatartja az álmosító szellő simításának. És akkor, ahogy egy lépéssel mélyebbre kerül a sötétségbe, valami váratlan történik. Háta mögött megcsikordul a kavics. És amikor riadtan visszafordul, fölvillan valami karcsú, fehér alak, már ott is van előtte és két női kar fonódik nyaka köré. Erősen és mégis lágyan. Forró és puha test simul testéhez, a haján végigréved valami kéz, hátraszorítja a fejét és megborzongva érzi, hogy kicsattant, dús gyümölcshöz hasonlatos női száj hull az ajkára. Az arc olyan közel van, hogy vonásait nem tudja felismerni. És nem is meri... félelem remeg végig a testén, le kell hunynia a szemét és át kell engednie magát akarattalan zsákmányként az égő ajkaknak. Révedezve, bizonytalanul, szinte kérdőn öleli az idegen testet és hirtelen fellobbanással magához szorítja. Ujjai mohón siklanak a hullámos vonalakon, megpihennek, majd újra továbblibbennek, egyre lázasabbak és merészebbek. A fölébe hajló test súlyosan nehezedik mellére. Úgy érzi, hogy leomlik, megsemmisül az egyre növekvő súly alatt és térdei megroggyannak. Semmire sem gondol. Arra sem, hogy honnan jött ez az ismeretlen nő, mi a neve... csak issza lehunyt szemmel a vágyat ezekről az idegen, illatnedves ajkakról, míg belekábul és zuhan szédülten a felgyulladt mámor lángjába. Mintha hirtelen csillaghullás támadt volna, szeme előtt millió szikra villan, csillog, remeg és izzik minden, amit megérint. Nem tudja, mennyi ideig tart mindez. Órák óta béklyózza ez az ölelés, vagy csak pillanatok múltak el azóta? ... minden, minden felgyullad az érzékek viharában és sodorja magával valami csodálatos, szédítő örvénybe.

Akkor hirtelen, egyetlen rántással leszakad a forró lánc. Váratlanul, szinte döbbentő gyorsasággal szabadul melle a szorító karokból, a titokzatos alak fölegyenesedik, a fák fekete hátterén világító, siető fénysugár suhan s eltűnik, mielőtt kezét mozdíthatná, hogy a tünemény után nyúljon.

Ki volt? … Mennyi ideig volt itt? … Ziháló lélegzettel, szédelegve támaszkodik egy fatörzshöz. Agyának zakatolása nagy-lassan csillapul, már gondolatok formálódnak benne s úgy érzi, lázas halántékán az időmutató kopácsolás ezer órát kongatott el azóta. Amit fantáziás álmaiban nőről, szenvedélyről valaha is megálmodott, most egyszerre valósággá vált volna? Vagy megint csak álmodott? Végigtapogatja testét, hajába markol, hogy megbizonyosodjék.

Valóban, a haja csapzottan tapad zakatoló halántékára és még nedves a harmattól, ami belepte, mikor a hűvös fűbe hullottak. És megint elvillan előtte a kép, ajkai kicserepesednek és érzi, újból érzi a nő ruhájából párázó idegen illatot. Megkísérli felidézni az el suttogott szavakat. De egyetlen egy sem jut az eszébe.

Es most hirtelen fellobbanó rémülettel ráeszmél, hogy egyetlen szót sem váltottak, a nevét sem tudja, csak felbúgó sóhajait, elfojtott, görcsösen feltörő zokogását, hajának illatát, forró keblének tapintását, bőre sima zománcát ismeri, hogy teste, lehelete, egész remegő mivolta az övé volt és még azt sem tudja, ki volt az, aki a sötétség leplében szerelmével elárasztotta. Dadogó ajka hiába keresi azt a nevet, amivel boldogságát illethetné.

A csoda, amit az imént átélt, hirtelen elszürkül, szegényes és jelentéktelen eseménnyé fakul a csábító szemekkel feléje meredő, szikrázó titok mellett. Ki volt ez a nő? ... Sebtiben végigszáguld minden lehetőségen: felidézi a kastélyban tartózkodó asszonyok képét, mindet, valamennyit, emlékezetébe idéz futó helyzeteket, előkotorja agyának Fejtekéből a beszélgetéseket, amiket velük folytatott, minden mosolyát látja annak az öt-hat nőnek, akik számba jöhetnek. A fiatal E. grófnő volt talán, aki néha olyan türelmetlenül bánik öregedő urával? ... Vagy nagybátyjának a felesége, akinek néha olyan különösen csillognak a szemei? ... Vagy... ennél a gondolatnál rémülten összerezzen ... három unokatestvérének egyike? ... Valamelyik a három egymáshoz hasonló, karcsú és gőgös lány közül?... De nem, lehetetlen... ezek mind hűvös és megfontolt emberek. Az utolsó esztendőkben, amióta tiltott, izzó képek gerjedeztek fellobbanó álmaiban, úgy érezte magát közöttük, mint valami kitaszított bélpoklos. Ó, hogy irigyelte biztonságukat, vágytalanságukat. Vagy ők is csak tettetik magukat? Úgy félt lázongó fellobbanásaitól, mint valami undorító kiütéstől. És most? ... De ki volt közülük, ki volt az, aki így megtévesztette mindez ideig?

Ez a nem csituló kérdés lassanként lecsendesíti vére háborgását. Késő lett, a játékszobában eloltották a lámpákat, egyes- egyedül ő virraszt már csak a kastélyban... meg talán még az a másik, az Ismeretlen. Mérhetetlen fáradtság fogja el. Minek töprengjen hiába. Egy pillantás, szempárból kipattanó szikra, titkon adott kézszorítás úgyis elárul holnap mindent. Álmodozva megy föl a lépcsőn, álmodozva, mint ahogy lejött, ugyanúgy és milyen nagyon másképpen mégis. Vérében bizsereg még az izgalom, de a szobája időközben tele- szítta magát a hűs esti levegővel...

Másnap reggel, mikor fölébredt, már dobogtak és kapáltak odalent a hátaslovak, beszélgetést, kacagást hall és közben valaki a nevét mondja. Gyorsan kiugrik az ágyból, lázas sietséggel kapja magára a ruhát és lerohan. A reggelit máris elmulasztotta. A többiek vidáman fogadják: - Hétalvó; - kacag feléje a grófnő és a szeme leli van pajzánsággal. Mohó pillantása végigsuhan az arcán... nem, mégsem ö volt, nevelése nagyon is elfogulatlanul cseng. - Szépet álmodtál? - gúnyolódik a nagybácsi ifjú felesége, de az ő alakja túlságosan törékenynek tűnik. Nem ő volt! Kérdő pillantása sebesen rebben arcról arcra, de sehonnét sem jön áruló válasz.

A kis lovascsapat nekiindul. A fiú feszülten figyel minden hangra, pillantásával követi a nyeregben hintázó női testek hullámzó vonalait, figyeli hajladozásukat és karjuk lendülő íveit. Ebédnél egészen közel hajlik azokhoz, akikkel beszél, hogy ellesse ajkukról leheletük illatát vagy hajuk párázó forróságát, de sehol semmi jel, semmi nyom, amin megindulhatnának képzelete felcsigázott kopói. A nappal végtelen lassúsággal hajlik át az estébe. Könyvet keres, olvasni akar, de a sorok kifutnak a lapból, lekígyóznak a kertbe ... éjszaka van megint, a tegnapi varázslatos éjszaka... és az Ismeretlen karja a nyaka köré fonódik. A könyv kihull remegő kezéből. Szeretné körülsétálni a tavat. És akkor egyszerre, legnagyobb rémületére, ugyanazon az ösvényen, ugyanazon a helyen találja magát. Vacsoránál láz gyötri, keze nyugtalanul révedezik az abroszon, szeme zavartan rejtőzik a pillák árnyékába. Csak akkor lélegzik, mikor a többiek végre, végre felállnak az asztaltól, menekül az ebédlőből, rohan a park mélyébe, végig a fehér ösvényen, ami opálos ködszalagként terjeng lába alatt, fel és alá és megint fel és alá, tízszer, százszor, ezerszer... Kigyúltak már a csarnok csillárjai? Végre világosság van odabent és itt-ott, az emelet megvakult ablaksorán is fellobban a fény. A hölgyek visszavonultak szobáikba. Ha jönni akar? … néhány pillanat múlva itt lehet. És a múló pillanatokat szinte robbanásig feszíti a lázas türelmetlenség. Újból és újból fel és alá cikázik, mintha láthatatlan dróton rángatnák.

Akkor hirtelen végigsuhan a lépcsőn a fehér alak, gyorsan, túlgyorsan ahhoz, hogy fölismerhesse. Villanó holdsugárcsíknak tűnik, vagy valami lenge eltépett fátyoldarabnak, amit a fák közé sodort a szellő és most, most... hatalmas karmokká görbült karja görcsösen magához rántja a futástól felhevült, dobogó testet. S egy pillanatra, miként tegnap, most is elborítja a fűszeres illathullám, úgy, hogy szinte megsemmisül, leomlik a vad gyönyörűségtől. De a mámor lángja egyszerre ellobban, megint ura érzékeinek. Nem és azért sem dobja bele magát ebbe a mindent elsöprő hullámba, nem veszíti el eszét ezeken a hódító ajkakon, amíg ki nem fürkészte a szorosan hozzásimuló, szívét szívén dobogtató testnek a nevét. Feje hátrahanyatlik a csókok elől, de a nő fölébe boruló haja árnyékot kever a bizonytalan félhomályba. Túlontúl sűrű a lombok szövevénye és a felhőfátylakkal küszködő hold fénye csak tompán világít. Csak a szemek parazsa tüzel, mint fehér márványba ékelt, szikrázó drágakő-pár.

Csak egyetlenegy kicsiny hangot szeretne kicsiholni belőle, hangjának egyetlen szilánkocskáját. - Ki vagy? Mondd meg, ki vagy? - könyörög. De a puha, nedves ajkak csak csókolnak s nem szólalnak. És akkor megkísérli, hogy erőszakkal szorítson ki belőle, hacsak egyetlen szócskát vagy fájdalomkiáltást is. összepréseli a karját, körmeit belevájja a húsába, de csak a feszülő mell lihegése, az összeszoruló ajkak felhevült lélegzése felel és nagy néha egy-egy sóhaj, amiről nem tudja, hogy a gyönyör vagy a fájdalom sóhajtása? Látja, hogy nincs hatalma ezen a makacs akaraton és a bizonytalanság szinte megőrjíti. Ez a nő ráfonódik a sötétben és nem árulja el magát. Birtokába veszi lángra gyúlt testét és ő még a nevét sem tudja. Vad dühhel védekezik az ölelés ellen, de a másik, meg- érezve karjának taszítását, könnyedén, megnyugtatóan és csábítón végigsimítja a haját. És ahogy az ujjak végigsiklanak fején, valami medaillon ütődik homlokához, egy pénzdarab, ami a nő karkötőjéről csüng le. Hirtelen ötlet villan agyán keresztül. Mintha vadul fellobbanó vágy hajszolná, mezítelen alsókarjához szorítja a karkötőt és a pénzdarab rajzát mélyen belevési a bőrébe. Végre szerzett valami jelet, bizonyosságot. És most újból elönti a vágy ... odaengedi testét a szenvedélynek. Magához rántja a másikat, ajkához szívja a kínálkozó ajkat s összeolvad, szinte egybeforr vele szótalan, végnélküli ölelésben.

És amikor a nő, miként az előző napon is, hirtelen fölugrik és menekül, meg sem kísérli visszatartani. Minden porcikája remeg a kíváncsiságtól, hogy végre megnézhesse a jelet. Szobájába rohan, fölcsavarja a pislákoló lángot és mohón hajlik az alsókarján vöröslő folt fölé.

A kerekded benyomás elmosódott kissé, de egyik széle, amit élesebben bevésett, még világosan fölismerhető. A pereme nyolcszögletűre csiszolt, akkora körülbelül, mint az egypennys pénzdarab, csak domborúbb, mert mélyebb nyomot hagyott. Tüzel s amikor mereven bámulja, hirtelen fájni kezd, mint valami sebhely s ez a fájdalom csak akkor szűnik, mikor hideg vízzel lemossa karját. A medaillon nyolcszögletű, most már biztos a dolgában. Szeme diadalmasan felragyog. Holnap megoldja a titkot.

Másnap reggel majdnem elsőnek érkezik a reggelihez. Csak egy idősebb kisasszony és E. grófnő vannak odalent. Vidáman beszélgetnek, de szavaik értetlenül peregnek le róla. Annál élesebben szemügyre veheti őket. Pillantása végigsiklik a grófnő csuklóján, de az nem visel karkötőt. Csak most csillapodik le annyira, hogy felelni tudjon a kérdésekre, de a szeme nyugtalanul röppen az ajtó felé. Most a három testvér, unokahúgai, lépnek be egyszerre. Újból elfogja az izgalom. Ruháik ujja alá csúszva, csak bizonytalanul látszik karkötőjük s túlgyorsan leülnek. Szembe vele a gesztenyebarna Kitty, mellette jobbra, balra a szőke Margót és Erzsébet, akinek a haja ezüstként világít a sötétben, a napsugárban pedig ragyog, mint az olvasztott arany. Mint mindig, tartózkodók, hűvösek, méltóságukban szinte fagyosak. Ez az, amit legjobban gyűlöl bennük, hiszen alig idősebbek, mint ő és néhány esztendeje még játszótársak voltak. Nagybátyjának a felesége hiányzik még. A bizonyosság közeledtével egyre nyugtalanabbul ver a szíve, hirtelen szinte megszereti kínzó titkát. De pillantása nyugtalanul cikázik az asztal körül egyik fehér kéztől a másikig. Csak a kezeket látja, amelyek ernyedten pihennek, vagy ringva suhannak, mint bárkák valami öbölben s egyszerre önálló, eleven lényekké válnak, mintha színpadon mozgó, élettel és lélekkel teli figurák volnának. Halántékán dobol a vér. Megdöbbenve látja, hogy mind a három lány karkötőt visel. Még hajdankori gyermekjátékaik idején is zárkózottan viselkedtek mindig és most teljesen megzavarja az a lehetőség, hogy a három gőgös, kifogástalan viselkedésű nő valamelyike volt a tegnap esti jelenség. Melyik a három közül? Kitty, a legidősebb, akit éppen ezért a legkevésbé ismer, a büszke Margót vagy a kis Erzsébet? Egyiket sem meri kívánni. Lelke legmélyén szeretné, ha egyikük sem lett volna vagy legalább is, ha soha meg nem tudná, hogy melyik volt.

- Kérek még egy csésze teát, Kitty! - S mintha valami fojtogatná, hangja rekedten tör elő torkából. Nyújtja a csészéjét, most... föl kell emelnie a karját és át kell nyúlnia az asztal fölött. Akkor megpillantja a karkötőről lecsüngő medaillont... egy pillanatra megmerevedik... de nem... a porcelánon valami kerek, aranyabroncsba foglalt zöld kő csendül. Pillantása, mint valami gyengéd csók, hálásan siklik végig Kitty gesztenyebarna haján.

- Margót, légy szíves, add idébb a cukrot! - Az asztal túlsó végén megelevenedik egy keskeny kéz, kinyúlik, lehullik az ezüst cukortartóra, fölemeli és odébb állítja. A fiú megremeg. A csuklón, ott, ahol beletűnik a ruhaujjba, a finom művű karkötőről valami régi ezüstpénz csüng, nyolcszögűre csiszolt, fényesre kopott, akkora, mint az egypennys pénzdarab, valószínűleg valami családi ereklye. Nyolcszögletű és éles ... mint amilyen tegnap a húsát égette. Kinyújtott keze tétován remeg, kétszer is mellényúl a cukorfogóval s csak harmadszorra sikerül kihalásznia egy darab cukrot, amit azután csészéjébe hullat. De a teáját elfelejti meginni.

Margót! Szinte kibuggyan ajkán ez a név, a megfoghatatlan, a határtalan meglepetés felkiáltása. De azután összeharapja fogait. Most megszólal a lány és a hangja olyan idegen, mintha szószékről beszélne valaki, hűvösen, megfontoltan, kissé gúnyosan s olyan nyugalommal, hogy megborzong ettől a hazug álarctól. Csakugyan ugyanaz a nő volna ez, akinek csókja az arcát égette, akinek nedves ajkát lecsókolta, aki vadállat módjára rávetette magát tegnap este? Mintegy megigézve mered az ajkára. Igen, ezen a kemény szájon megülhetett a dac és a zárkózottság. De hol született a csókok forrósága? ...

Kutatón vizsgálja az arcot, mintha most látná először. És először érzi, ujjongva, remegve a boldogságtól, síráshoz közel, hogy milyen gyönyörű volt a lány zárkózottsága, milyen csábító a titokzatossága. Pillantása mámorosán követi szemöldökének pompásan ívelt, majd hirtelen felfelé szaladó vonalát, belefúrja magát tengerzöld szembogarának hűvös karneoljába, végigsimítja arcának zománcos bőrét, amelyen átpiroslik a vér, összeszorított ajka akaratlanul is csókos ívvé enyhül, ahogy tekintete végigréved a világos hajkoronán és egyetlen pillantással körülöleli a karcsú alakot. Mikor az asztaltól felkel, megremegnek a térdei. S tántorog, mintha valami nehéz bor a fejébe szállt volna.

Nővére kiáltása hívja lentről. A lovak felnyergelve idegesen dobognak és türelmetlenül rágják a zablát. Sietve nyeregbe szállnak és a vidám lovascsapat nekiindul a széles fasornak. Először lassú ügetésben, aminek egyhangú, lomha ritmusa még türelmetlenebb lüktetésre ösztönzi a fiú vérét. Azután, ahogy a kapun kijutnak, megeresztik a kantárszárat, jobbra, balra lekanyarodnak a hajnali harmattól párázó rétekre. A pára alatt nyugtalan gyémánt- cseppek csillognak és a levegő hűvös, mintha közeli vízesés hűsítené. A kis csapat hamarosan feloszlik, színes szemekre szakadozik a lánc, néhány lovas eltűnik az erdőszélen, mások meg befordulnak a dombhajlatok mögé.

Margot van legelöl. Szereti a vágtatás vad lendületét, a szél szenvedélyes lobogását, amint szerte zilálja haját, a nyargalás szavakba nem foglalható érzését. Mögötte vágtat a fiú, látja maga előtt a büszkén kiegyenesedő alakot, amint nekifeszül a rohanás vad iramának, néha megpillantja kitűzésedéit arcát is, lángoló szemét... és most, idegeinek szenvedélyes felajzottságában, ráismer. Kétségbeesetten érzi hirtelen támadt szerelmét, vágyakozását. Határtalan kívánkozás önti el egyszerre. Megragadni a lányt, most mindjárt, lerántani a lóról, rázuhanni az ajkára és szívén érezni a másik szív verdeső, felcsigázott dobbanásait. Ostorsuhintás és lova nyerítve megugrik. Test test mellett repülnek, térdeik összesúrlódnak és a két kengyel halkan összecsendül. Most... most, meg kell mondania! - Margot!... - dadogja. A lány felkapja a fejét, szemöldöke csodálkozó ívbe rándul. - Nos, mi az, Bob? - Hangja hűvösen cseng. Hűvös és fényes a szeme is. A fiún végigborzong a rémület. Mit is akart mondani? Nem tudja már! Dadog valamit, talán visszafordulnának? - Fáradt vagy? - A lány hangjából gúny csendül, ö legalább így véli. - Nem, de a többiek olyan messzire elmaradoztak! - A hangja erőltetett, amint ezt mondja. S egy pillanatig úgy érzi, hogy most valami eszeveszettséget kell cselekednie. Hirtelen átkapni a derekát, vagy sírva fakadni, vagy végigvágni rajta a lovaglóostor suhogó szíjával. Egyetlen rándítással megállítja a lovat, olyan hirtelen, hogy az állat felágaskodik és majd hányát vágódik. A lány magasra nyúlva, megközelíthetetlenül, büszkén tovavágtat.

A többiek hamarosan beérik. Vidám beszélgetés kavarodik körülötte, de a szavak és a nevetés, akár a patkók kemény koppanásai, értelmetlenül hullanak le róla. Kínlódva érzi, hogy gyáván meghátrált, nem merte bevallani szerelmét és nem volt bátorsága kikényszeríteni a lányból az őszinte vallomást. A vágy, hogy megtörje, egyre dúsabban buzog fel leikéből és vörös ködbe borítja szeme előtt az égboltot. Miért nem tudta ő is kigúnyolni Margot, mint az őt? Akaratlanul is gyorsabb és még gyorsabb vágtatásra ösztönzi lovát és a rohanás szédületében nagy lassan lecsillapodik. A többiek megelégelték a lovaglást. A nap előbújt a domb mögül és felkúszott a csúcsra. A földekről nehéz illatok páráznak, a színek rikítók és égetik a szemet, mint a folyékony arany. Lomha hőség terpeszkedik a lihegő, álmosan ügető lovak fölé. A csapat lassanként összeverődik, a vidámság megcsappan, a beszélgetés vontatottabb.

Margót is előkerül. Lova szájáról szakad a tajték, fehér foszlányok rezegnek a ruháján is, haja tömött csomóját alig tartják a csattok, mintha minden pillanatban lazultan szertehullani készülne. A fiú megbabonázottan mered az aranyló fonatokra s szinte megőrjíti az a gondolat, hogy ez a pompás ékesség hirtelen szertebomolhat s vad áradatként végigzuhoghat a lány hátán. A fasor végén felivel a kert bolthajtásos kapuja, mögötte a kastélyfeljáróba torkolló kerti út. Óvatosan a többiek elébe vág, legelsőnek ugrik le a lóról, a kantárt az elősiető inas kezébe nyomja és várja a lovasokat. Margót az utolsók között érkezik. Lassú lépésben közeledik, teste magába roskadtan himbálódzik, mintha valami izgalom mámora kimerítette volna. „Ilyen, amikor elkábul az ölelések forróságától“, gondolja a fiú, „ilyen volt tegnap és tegnapelőtt éjjel is“. Az emlék újból felkorbácsolja. Szinte erőszakkal tör utat magának és lélegzete elakad, amikor lesegíti a nyeregből. A kengyel után nyúl és keze lázasan fonódik a karcsú bokára. - Margot! - lihegi, sóhajtja alig hallhatóan. A lány lóugrásnál hanyagul rátámaszkodik a segítő kézre és oda se pillant.