Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Kosztolányi Dezső

A ROSSZ ORVOS

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-935-6 EPUB
ISBN 978-963-559-936-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1921.
az elektronikus változat az 1970. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
J. Bond Francisco (1863 – 1931) The Sick Child
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1

A pap, aki Vilmát és Istvánt eskette, ezt mondta:

- Szeressétek egymást - és kitárta karját.

Lába elé, az oltár lépcsőjére, sötétvörös fényt szitált az ablakból behulló alkonyat, úgyhogy pillanatig mintha görögtűzben állott volna a sovány, nyolcvanéves aggastyán.

Már csak a lélek élt ebben a rozoga testben. Fogatlan szája, mint behorpadt sírdomb, s a szeme - kiégett, megszenesedett kráter - feketén ragyogott.

De hangja hatalmas volt.

- Szeressétek egymást - ismételte egyre erősebben, és minthogy nem kedvelte a cifraságot, hangja színezésével lelkesítette át azokat az évszázados latin formákat, melyeket változtatás nélkül vett át az egyházatyáktól és prédikátoroktól.

- A szeretet az élet - kiáltotta -, a szeretet az igazság, és a szeretet az út - mondta még egyszer, olyan egyszerűen, hogy az örömszülők könnyezni kezdtek.

Pár perc alatt már vége is volt a szertartásnak, s a násznép indult kifelé a Templom téren várakozó kocsikhoz, hogy a leányosházhoz, a „Szent Anna” gyógyszertár elé hajtasson.

Vőlegény és menyasszony felszállt kocsijába. Nem értek rá gondolkozni se azon, ami történt, se azon, amit hallottak.

2

István harmincnégy éves volt, mikor megházasodott. Halántékán - alig láthatóan - dér ezüstlött, de feje még fekete volt, dereka egyenes és sudár, szeme friss.

Hosszú fiatalság volt háta mögött, mint valami nyári ünnepély, táncosnőkkel, kalandokkal, zenével. Már évekkel ezelőtt feltette, hogy megházasodik. Egy éjszaka határozta el, mikor a kávéházban egyedül ült egy kis asztalkánál, és érezte, hogy kikopott a régi világból, barátai unták őt, ő is barátait. Egyetlen megoldásnak látszott a házasság.

Úgy történt, hogy egyszer vidékre utazott, rokonait látogatni, s egy nyári bálát végigtáncolt Vilmával. Ekkor úgy szerepelt ott, mint a „budapesti miniszteri titkár”. Kecsegeorrú lakkcipőt viselt és frakkmellényt, melynek hajtókája fehér atlasszal volt beszegve. Ez nagyon tetszett a leánynak, aki benne az idegenből érkezett lovagot és regényhőst bámulta. A varázslat később se szűnt meg. Mikor a titkár másnap tánctól sápadtan meglátogatta őt otthon, a leány „érdekesnek” tartotta. István aztán többször lerándult hozzá, szombatonként, hogy hivatalából szabadult, leutazott az esti gyorssal, s a vasárnapot a család körében töltötte. Alig egy hónapi ismeretség után megkérette a leányt.

Vilma a gyógyszerészlányok közt legfiatalabbik volt: az utolsó Kövér-lány már másfél éve férjhez ment, és ő azóta reménytelenül bálozott. Senki sem mutatkozott a látóhatáron. Akadtak kedves „fiatalemberek”, akik mulattak vele, de „komoly” udvarlók nem. Ezért csúnya, nyílt kétségbeeséssel tekintett maga elé, szégyent és megaláztatást érzett, pedig alig múlt húszéves. Tudta, hogy rajta van a sor. Ez zavarba hozta. Idegesen nevetett, nem értette, amit neki mondtak és azt se, amit ő mondott. Mintha színpadon lenne, kötelességszerűen mulatott, szüleire figyelt, akik sohase tettek szemrehányást, de minden szavukon érzett, hogy ők is csak arra gondoltak, amire ő. Attól tartottak mindnyájan, hogy pár hónap múlva „esetleg már minden késő”.

István nem számított rosszul. Vilma szerette őt. Finom, törékeny arca, kis fájdalmas mosolya fényt sugárzott köréje. Feleség volt, de színésznő is, aki játszott neki, és átmentette a házasságba azt a regényvilágot, melytől oly fájdalmasan vált meg. Esküvő után az olasz tengerpartra mentek. Házasságuk igazi varázsa abban volt, hogy nem ismerték egymást, s az idegen környezetben napról napra felfedeztek valamit.

- Te tudsz olaszul? - kérdezte a nő, meglepődve.

- Te értesz a zenéhez? - mondta István, mikor a felesége egy operadallamot dúdolt.

Megtörtént, hogy István elkésve érkezett a találkára, melyet egy nagy tengerparti kávéházban adtak. Vilma az ívlámpák lila fényében ült, fehér nyári ruhában, arca érdekesen hideg, kékes volt. Mikor István rátekintett, nem tudta elhinni, hogy már az ő felesége, újnak, érdekesnek és ismeretlennek érezte. Odament hozzá, olaszul szólította meg, és - tréfásan - bemutatkozott.

Hogy hazajöttek, maguknak éltek, életük elzengő emlékeivel, az olasz út boldog lármájával, mely néha, csöndes napokon, még fülükben csengett. Senkit sem hívtak magukhoz, ők sem mentek másokhoz. István hivatalába járt, Vilma rendbe tartotta a lakást, hímezett, zongorázott.

Egy évre született egy fiúgyermekük. Egészséges, kedves, mosolygós kölyök. Nagy ünnepséggel tartották meg a keresztelőt, az öregszülők, a gyógyszerész és a gyógyszerészné felutaztak vidékről, ezüstpoharat, kést, villát és kanalat hoztak ajándékba unokájuknak, akit az apjáról Istvánra kereszteltek. István, az apa gőgjével felemelte a csecsemőt, és mutogatta:

- Nézzétek.

A mása volt. Tőle kapta koponyáját, szemöldökét, állát, az anyjától pedig szőke haját és szép, íves, szabályos füleit. Sokat nevettek azon, hogy a kis tolvaj milyen ügyességgel csente össze testét a szüleitől.

Vilma minden idejét lefoglalta a gyerek. Nem engedte hozzányúlni a dadát, maga fürösztötte, fésülte és esténként rendesen annyira elfáradt, hogy korán feküdt le, vele együtt, álomtalan, mély álomba mélyedt. István hazajövet sötét szobákat lelt. Mindenki aludt. Az asztalon hideg vacsora várta. Leült, evett, egyedül, aztán ő is lefeküdt.

Reggel az asszony szemrehányóan mondta:

- Vártalak.

- Dolgom volt, nem jöhettem.

Ezeknek a beszédeknek semmi fontosságot se tulajdonítottak. Változatlanul tűntek a hónapok. Vilmának több ideje maradt, olvasott, vagy bement a sötét szalonba, ahol leánykori zongorája állott, melyet többi holmijaival felhozatott. Ezen a zongorán alig lehetett játszani. A felső és az alsó hangok úgyszólván teljesen elnémultak, csak egy-két c vagy g szólt még.

Kiérdemesült öreg bútor, már igazán csak arra volt való, hogy albumokat meg arcképeket tartson, nemhogy zenéljenek rajta. De Vilma azokon az ideges estéken, mikor az urát várta, kinyitotta és türelmetlenségét játékba ölte. Órákig megállás nélkül zongorázott. Egymás után következtek a magyar nóták, megállapított családi sorrend szerint, mert minden Kövér-lánynak megvolt a műsora, melyen sohasem változtattak. Akárcsak lánykorában, ismét vágyak sírtak ezekből a dalokból. Homályos szemrehányások, ismeretlen, sohasem létezett imádókhoz... hogy mért szegték meg esküjüket... és mért nem jönnek… vádak… hogy életeket tettek tönkre, könnyelmű szavukkal... kérések, melyek már alázatosak... vallomások… fenyegetések… fogadkozások… elfojtott, halálos sikolyok...

A szomorú hangzavartól, az egészségtelen ábrándoktól megfájdult a feje.

Akkor ért haza az ura.

- Te már egészen elfelejtesz - szólt Vilma.

István intett a kezével, hogy nincs így.

- Tudom, hogy nem szeretsz már - mondta az asszony, félig tréfásan, félig komolyan, de nagyon szomorú hangon.

István valamit felelt erre, maga se tudta, mit, és kiment a szobából.

3

Lassan hidegedtek el egymás iránt úgy, hogy alig vették észre.

Mint mikor valaki a forró fürdőben sokáig ül, és egy óra múltán érzi, csodálkozva, hogy didereg, csak akkor eszmél magára, keresi az okot, miért fázik, és aztán siet kikelni a vízből, mely nem melegít többé.

Ők is csak éltek egymás mellett, a régi módon, s nem egészen tudták, hogy már nem szeretik egymást, nem merték bevallani, hogy vége annak, amit egykor örökkévalónak gondoltak. Mind a ketten azt hitték eleinte, hogy rossz megfigyelők, és próbáltak ezt-azt, sétákra indultak, vagy kikocsiztak, mint mikor szerették egymást, abban a hitben, hogy ezek a külsőséges események megváltoztatják a lényeget és pótolják, ami eltűnt. István folytonosan keserű szemrehányásokat kapott. Egyszer dühösen tiltakozott ellenük, máskor pedig töredelmesen fogadalmat tett, hogy ezután másképp lesz. Az ünnepélyes kibékülésnek mind a ketten örültek. Pár hétig együtt maradtak. De a délutánok nagyon hosszúak voltak.