Írta: Amanda Foody, C. L. Herman

A mű eredeti címe: All of Us Villains

Fordította: Németh Anikó

Szerkesztő: Valuska Sára

Nyelvi korrektor: Fodor Zsuzsa

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Amanda Foody, C. L. Herman

© Németh Anikó

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Rachael Lancaster/Orion Books

Borítókép: Shutterstock

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 690 078 6 (epub), kiadói kód: MX-1677e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Trevornak és Bennek,
HAGS

ALISTAIR LOWE

„Lowe-ék koronát formáltak a kegyetlenségből, amely tökéletesen illik a családtagok fejére!”

Tragikus tradíció: A gyermekeit halálba küldő város igaz története

Kétség sem férhet hozzá, hogy a Lowe család tagjai mindig is a gonosztevők szerepét töltötték be városuk ősidőkig visszanyúló, vérrel átitatott történelme során, és a Lowe fivéreknél jobban senki sem érthette ezt az örökséget.

A családjuk egy elszigetelt birtokon éldegélt, amelynek mohával benőtt, évszázados köveire szomorú fűzfák árnyéka borult. Csínytevéseik estéin az ilvernathi gyerekek néha egészen közel merészkedtek a kovácsoltvas kerítéshez, és próbálták rávenni egymást, hogy megérintsék a kapura láncolt híres lakatot, amelyet egy sarlómotívum díszített.

Kacagó koboldok – mormolták halkan, mert Ilvernath gyermekei rajongtak a hátborzongató történetekért, hát még ha igazak is voltak. Szürke fantomok. Csendesek, akár a halál. Feltépik a torkodat, felfalják a lelkedet.

Nem voltak alaptalanok a rémtörténetek.

A Lowe fivéreknek ezekben az időkben már több eszük volt, semmint hogy kihívják maguk ellen a város haragját, de ez továbbra sem akadályozta meg őket abban, hogy az éjszaka leple alatt kimásszanak a kerítésen, és élvezzék vakmerőségük izgalmát.

– Hallod? – kérdezte az idősebbik fivér, Hendry Lowe. Felállt, lesöpörte szürke pólójáról az erdei avart, és szép sorjában megropogtatta az ujjait. – Ez a szabályok megszegését jelző zaj.

Hendry Lowe túlságosan is jóvágású és értelmes fiú volt, aki fittyet hányt holmi szabályokra. Az orrát apró szeplők pettyezték a napon eltöltött délutánoknak köszönhetően. A fülét és az állkapcsát sötét fürtök keretezték, amelyek hosszúra nőttek a két hajvágás között eltelt hónapok folyamán. A ruházatából a zsebébe gyömöszölt reggeli péksütemény édes illata áradt.

Hendry Lowe túlságosan sármos volt ahhoz, hogy eljátssza egy gonosztevő szerepét.

Az öccse, Alistair lehuppant a kerítésről, de szerencsétlenül ért földet. Nem szívesen mondott le a mágia használatáról, mert enélkül semmi sem sikerült neki igazán. Ám ma éjjel nem volt felesleges vesztegetni való varázsereje.

– Hallod? – visszhangozta Alistair, miközben vigyorogva felállt. – Ilyen a csonttörés zaja.

Ugyan a két testvér egyértelműen hasonlított egymásra, Alistair arcán egészen másként jelentek meg a Lowe család jellegzetes vonásai, mint Hendryén. A bőre halovány és sápadt volt, miután túl sokat tartózkodott a négy fal között, a szeme hamuszürke, a homloka közepén szívalakban pengeélesen nyúlt lefelé a hajvonala. Szeptemberben is gyapjúpulóvert viselt, mivel állandóan fázott. A zsebében pedig ott lapult a vasárnapi keresztrejtvény, mert mindig unatkozott. Egy évvel fiatalabb volt Hendrynél, de sokkal erősebb és aljasabb is.

Alistair Lowe tökéletesen megfelelt a gonosztevő meghatározásának. Nem mintha ösztönösen kegyetlen vagy leplezetlenül dölyfös lett volna, csak éppen időnként kedve támadt gazemberként viselkedni. Az ilvernathi gyermekek körében szájról szájra terjedő történetek többsége tőle származott.

– Ez egy pocsék ötlet – jegyezte meg Alistair. – Ugye, tudod?

– Mindig ezt mondod – felelte Hendry.

Alistair egész testében megborzongva zsebre dugta a kezét.

– Ez most más.

Két héttel korábban vörösen emelkedett a Hold Ilvernath fölé. Káprázatosan fényes volt, mintha egy tátongó, vérző seb lett volna az égbolton. Vérholdnak nevezték, és annak jeleként tűnt fel, hogy húszesztendőnyi béke után ismét közelgett a békétlenség ideje. Csupán két hetük maradt hátra a Vérfátyol lehullásáig, és egyik fivér sem érzett kedvet hozzá, hogy otthonuk néma, baljóslatú falai között töltse ezt az időt.

Hosszú gyalogút vezetett innen a város központjáig – csak pocsékolták volna a bűbájt egy Innen oda funkciójú varázsgyűrű felhasználásával, amikor már küszöbön áll a viadal, gépkocsit vezetni pedig egyikük sem tudott.

Mindketten elmerültek a gondolataikban. Hendry olyan arcot vágott, mint aki éppen egy csinos lánnyal való találkozásról ábrándozik, fürtjeit az ujjai körül tekergette közben, és kisimította a gyűrődéseket az ingujján.

Alistair gondolatai ugyanekkor a halál körül forogtak. Pontosabban a halál előidézésének mikéntje járt a fejében.

Ilvernath komor kőépületei immár tizenhat évszázada álltak. Az utóbbi évtizedekben épültek ide modern, kirakatos üzletek és divatos, teraszos éttermek is. A kisváros macskaköves, egyirányú utcáinak útvesztője, említésre alig méltó színvonalú kényelme és a parkolóhelyek csekély száma ellenére vonzó úti célnak számított a művészetek kedvelői és a mágia tisztelői körében.

Ilvernath hét, átok sújtotta családja azonban nemigen foglalkozott a modern világgal, még annak ellenére sem, hogy az utóbbi időben ez a világ elkezdett felfigyelni rájuk.

A Szarka volt a Lowe fivérek törzshelye, bár ezt senki sem gondolta volna róluk, olyan ritkán fordultak meg az ottani vendégkörben. Mivel Alistairnek esze ágában sem volt felfedni a kilétüket, és a fényképüket sem szerette volna viszontlátni az újságokban, éjjeli kiruccanásaik során mindig más és más úti célt választottak. Nem engedhették meg maguknak, hogy felismerjék őket – éppen ezért iskolába sem jártak, hanem magántanulók voltak. A nagyanyjuk állította, hogy ha valaki akár csak suttogva is kiejti a száján a nevüket, akkor vasvillát ragadnának ellenük a város lakói.

Alistair komor tekintettel méregette a Szarkát, amelynek cégére árnyékként sötétlett a vörös holdfényben, és közben azon töprengett, vajon megéri-e egyáltalán az erőfeszítést.

– Nem muszáj bejönnöd – szólalt meg Hendry.

– Valakinek vigyáznia kell rád.

Hendry benyúlt a pólója alá, majd előhúzott egy láncon lógó kvarckristályt. A kő belseje bíborvörös fénnyel pulzált – a nemes bűbájjal feltöltött varázskő színében ragyogott.

Alistair hirtelen megragadta Hendry csuklóját és visszalökte a követ a póló rejtekébe, még mielőtt bárki észrevehette volna.

– Te keresed a bajt.

Hendry kacsintással válaszolt.

– Inkább egy italt szeretnék már.

A bűbáj értékes erőforrás volt szerte a világon – az emberek keresték, gyűjtötték, majd speciális varázsigéket vagy átkokat faragtak belőle. Egykor kétféle bűbáj létezett: a rémisztő erejű „nemes” változat és a bőségesen rendelkezésre álló, viszont gyengébb „közönséges bűbáj”. A történelem folyamán birodalmak küzdöttek csillapíthatatlan mohósággal azért, hogy az utolsó cseppig megkaparinthassák maguknak a nemes bűbájt, és mire az emberiség feltalálta a teleszkópot, és tökéletesítette a sörfőzést, már teljesen kimerítették az összes erőforrást.

Legalábbis ebben a hiszemben éltek.

Többszáz évvel ezelőtt ez a hét család összetűzésbe keveredett egymással, mivel mindannyian birtokolni szerették volna Ilvernath nemesbűbáj-készleteit. Végül borzalmas kompromisszumra jutottak: egy rettenetes átkot vetettek magukra a családok. Hogy pontosan miben is állt ez az átok, az titokban maradt… egészen egy évvel ezelőttig.

A hagyománynak megfelelően a hét családnak minden nemzedékből neveznie kellett egy-egy bajnokot, akik megmérkőznek egymással egy halálos kimenetelű viadal során. A győztes kizárólagos jogot formálhatott a saját családja részére Ilvernath nemesbűbáj-készletére, ez a jog azonban minden újabb ciklus elején érvényét veszítette és a viadal újra kezdetét vette közöttük.

A történelem során többnyire a Lowe család bajnokai diadalmaskodtak. Három viadalból kettőt jellemzően az ő fiaik-lányaik nyertek meg. Legutóbb, azaz húsz évvel ezelőtt Alistair nagynénje négy nap leforgása alatt a halálba küldte az összes többi versenyzőt.

Mielőtt tudomást szereztek volna a viadalról, Ilvernath lakói az egyébként rejtélyes és visszahúzódó család vagyonának és kegyetlenségének tudta be, hogy mivel érdemelték ki a törvényhozók és bűbájkészítők tiszteletét. Ez idő szerint viszont már pontosan tudták, milyen veszedelmes is valójában ez a família.

Fényesen ragyogott a baljós Vérhold a fejük fölött, így a Lowe család két bajnokkorú tagja számára igencsak kockázatos volt éppen most engedni az élő zene és egy korsó sör csábításának.

– Csak egy italról van szó – érvelt Hendry, halvány mosollyal nézett Alistairre.

Bár a Lowe család hivatalosan még nem nevezte meg jelenlegi bajnokát, a fiúk mindig is tisztában voltak vele, hogy Alistairre fog esni a választásuk. Ez az éjszaka mindkettőjük számára sokkal többet jelentett egyszerű italozásnál.

– Rendben.

Alistair feltépte az ajtót.

A söröző kicsi, zsúfolt és lepukkant hely volt. Vágni lehetett odabent a füstöt, és rockzene bömbölt a sarokban álló zenegépből. Minden bokszot piros-fehér kockás kárpitozás borított. A társaságot kedvelők biliárdozhattak, míg a magányos farkasok választhatták a flipperautomatát is, amelynek gombjai ragadtak a whiskys ujjak érintésétől.

A Szarka dugig volt átokvadászokkal. Az egész világot bejárták, hogy a saját szemükkel láthassák az ilvernathihez hasonló varázs-anomáliákat, például az oxacotai átkot, amelynek hatására az egész város lakossága álomba merült csaknem egy teljes évszázadra, vagy a Mólier-sur-Olenne romjait sújtó átkot, amely miatt az arra tévedők pontosan kilenc nap múlva erőszakos halált haltak. A turisták most kisebb csoportokba verődve sugdolóztak a Tragikus tradíció viseltes példányai fölött. Ez a közelmúltban megjelent sikerkönyv leleplezte a halálos viadal tulajdonképpeni természetét, Ilvernath még megmaradt nemesbűbáj-forrását… és egycsapásra a nemzetközi érdeklődés középpontjába emelte az isten háta mögötti kisvárost.

– Egészen mostanáig nem is gondoltam volna, hogy a Vérhold tényleg vérvörös színű – hallotta Alistair egyikük suttogását. – Azt hittem, egész egyszerűen csak így hívják.

– A viadal valójában egy nemes bűbájból fakadó átok. A nemes bűbájnak pedig mindig vörös a színe – magyarázta egy másik turista.

– Vagy talán – szólalt meg egy harmadik társuk – azért nevezik így, mert egy csapatnyi srác három hónapon keresztül a Vérhold vörös fénye mellett próbálja majd kinyírni egymást. Ugye, ezt nem felejtettétek el?

Alistair és Hendry a turistákat kerülgetve próbáltak utat törni maguknak a sörözőben.

– Mit gondolsz, a Nagyi hamarosan rajongói leveleket is kap majd? – vigyorodott el Hendry. – Úgy hallottam, az első fejezetben van rólunk egy családi fénykép. Remélem, jól nézek ki rajta.

– Sajnálom, hogy ki kell ábrándítsalak, de az a fotó tíz évvel ezelőtt készült – válaszolta Alistair közömbös hangon.

Hendry egy pillanatra csalódottnak tűnt, de aztán felderült az arca.

– Szóval az egész világ tudja, hogy gombafrizurád volt?

Alistair a szemét forgatva a bár felé vette az irányt. Egy évvel fiatalabb volt ugyan Hendrynél, mélyen ülő szeme és komoly tekintete miatt azonban mindig idősebbnek tűnt – most már elég idősnek ahhoz, hogy ne kérjék el tőle az igazolványát a pultnál.

Leadta a rendelésüket, majd várakozás közben arra lett figyelmes, hogy szóváltásba keveredik egymással a mellette lévő két lány.

– Te tényleg egyedül jöttél ide? – kérdezte az első.

Olcsó sör szaga lengte körül, és akárcsak a többi vendég, ő is közönséges bűbájjal teli fehér kristály varázsgyűrűket viselt minden egyes ujján. Alistair gyanította, hogy ezek a gyűrűk egyszerű varázslatokat rejtenek: Másnaposok gyógyírja, Pattanás-eltüntető, Gyújtó… amire csak szükség lehet egy péntek esti kocsmatúra során.

– Dehogyis! – tiltakozott a másik lány, lesimítva lángvörös fürtjeit. – Ott vannak a barátaim.

Tétova mozdulattal körbemutatott a bárban.

– Rögtön gondoltam – felelte gúnyosan a már kapatos másik lány. – Híres lettél. Láttam egy fényképet rólad anyám egyik magazinjának címlapján. Tréningnadrág van rajtad.

– Nem titok, hogy időnként abban járok – dünnyögte a vörös hajú lány.

– Úgy hallottam, a Darrow család is döntésre jutott. Így már három bajnokunk van: Carbry Darrow, Elionor Payne és te.

Az első lány elszántan vigyorgott. Ezt látva Alistair valószínűnek tartotta, hogy ezek a lányok korábban jó barátnők lehettek.

– De senki sem akarhatja, hogy egy Macaslan nyerje a viadalt.

Alistair hirtelen rádöbbent, ki is ő – végre felismerte a vörös hajú lányt. A Macaslanok egyike volt, akinek a családja már hónapokkal a Vérhold megjelenése előtt megnevezte őt bajnokának, a paparazzók pedig azóta úgy kezelték, mint a viadal reklámarcát. Alistair meg sem lepődött azon, hogy a Macaslan család kétségbeesésében ilyen eszközökhöz folyamodik a figyelem megszerzése érdekében. A nagyanyja mindig is a hét család legaljaként emlegette őket, akik az aljas módszerektől sem riadnak vissza csak azért, hogy hatalomhoz juthassanak. A Macaslan lány drága kézitáskája és bájos arca azonban egyáltalán nem azt sugallta, mintha erőlködnie kellene azért, hogy rá irányuljon a figyelem.

Beszélgetésük hallatán az átokvadászok közül többen is megbámulták őket, a Macaslan lány pedig a torkát köszörülve hátat fordított nekik.

– Nos, engem fikarcnyit sem érdekel, mit gondolnak rólam az emberek – vetette oda könnyedén.

Alistair azonban kételkedett a szavaiban. Senki sem megy magas sarkú cipőben egy kocsmába, ha nem fontos számára a hírneve.

– Az esti hírekben már a Lowe-bajnok riválisaként emlegettek. Mert én fogok győzni.

Az enyhén szalonspicces lány a szemét forgatta.

– A Lowe család még be sem jelentette a saját bajnokát. Akárki is lesz ez az illető, nem lehet valami karizmatikus figura.

Miközben a csapos odacsúsztatta elé az italokat, Alistair egy pillanatig elmélázott azon, hogy vajon milyen gyorsan hervadna le a magabiztos vigyor a Macaslan lány arcáról, ha egyszer csak kinyújtaná felé a kezét, ujján az átokkal feltöltött gyűrűvel, és megmutatná neki, mennyire lenyűgöző egyéniség is valójában.

De bőven lesz még ideje erre a viadal során.

Mégis, amikor Alistair kezében a két korsó sörrel megfordult, a tekintete hirtelen találkozott a Macaslan lányéval. Egy pillanatra egymás szemébe néztek, méricskélve a másikat. Alistair azonban nem akarta, hogy bárki felismerje, úgyhogy szó nélkül odébb állt.

A flippergépnél megállva Hendry elfogadta a feléje nyújtott korsót és megcsóválta a fejét.

– Már azt hittem, hogy kirobbantasz egy konfliktust.

Egy varázslat csillogott a füle körül. Minden bizonnyal a Hallgatózás nevű bűbáj.

– Örülök, hogy mégsem bonyolódtál bele.

– Talán jobban tettem volna.

Alistair ivott egy kortyot, majd önkéntelenül elmosolyodott. Nem igazán kellett volna izgalmat éreznie a közelgő viadal miatt, de egészen kisgyermekkora óta a harcra készítették. Készen állt a győzelemre.

– Semmiképp sem. Mit is szoktak mondani a családunkról? „Kacagó koboldok. Feltépik a torkodat, felfalják a lelkedet.” Nem tehetsz róla. Képtelen vagy visszafogni magad. – Bár a szavai korholásként hatottak, Hendry mosolya egészen más üzenetet sugárzott.

– Mondja az, aki nemes bűbájjal teli varázskövet hozott magával egy bárba.

– Valakinek vigyáznia kell rád – dünnyögte Hendry, szóról szóra megismételve fivére korábbi szavait.

Alistair megvető horkantással fordult a flipperautomata felé. A gép dekorációja a gyermekkorában hallott meséket idézte: egy hercegnőt kiszabadító szőke herceget, egy csatába vágtázó hős lovagot, egy üstje fölött kacagó vén boszorkányt ábrázolt. Alistair kedvence azonban a sárkány volt, amely száját fenyegető vicsorgásra tátotta: száz pontot ért, ha valaki a golyóval eltalálta tűhegyes fogait.

Míg Alistair bedobott az automatába egy pénzérmét, Hendry lemondó sóhajjal témát váltott.

– Ma álmodtam valamit…

– Éjszakánként megesik az ilyesmi az emberrel…

– …míg a temetőben szundítottam. – Vonzó arca és szeplős orra ellenére Hendry is ízig-vérig Lowe volt. Benne is bujkált némi hamisítatlan gonoszság. A Lowe család temetője a kedvenc helye volt, az ifjan elhunyt családtagok sírjain homályos megfogalmazású, nyugtalanító feliratokkal; története során még a viadal áldozatait leszámítva is meglepően sok tragédia érte ezt a családot. – Ebben az álmomban te egy igazi szörnyeteg voltál.

Alistair hangos horkantással tovább nyomkodta a gép gombjait.

– És hogy néztem ki?

– Ugyanígy, mint most.

– Akkor mégis miért voltam szörnyeteg álmodban?

– Halott gyerekek varázsgyűrűit gyűjtögetted, elrejtetted őket a szekrényedben és nevetve dicsekedtél a kövekben rabul ejtett lelkekkel.

– Ne légy már nevetséges! – mordult fel Alistair. – Ilyesmire most is simán képes lennék.

– Tudod, példát vehetnél a Macaslan lányról, és megpróbálhatnál valamivel megnyerőbb benyomást kelteni. Ez a mostani viadal más, az átok nem titok többé. Úgy értem, nézd csak ezt a rengeteg turistát! Itt, Ilvernathben! Ha életben akarsz maradni, szövetségesekre lesz szükséged a bajnokok között. A bűbájkészítők körében. Szükséged lesz a világ jóindulatára.

Alistair átható pillantást vetett a bátyjára. Hendry megszegte kettejük íratlan szabályát, hogy sohasem beszélnek a viadalról, és egyébként sem vallott rá az ilyesfajta komolyság. Különben sem igazán számított, hogy a Tragikus tradíció világraszóló botrányt kavart Ilvernath különleges Vérholdja és véres történelme körül. A Lowe család kedvére válogathatott a bűbájszövők közül, akik felkínálták Alistairnek a szolgálataikat. Nem sokáig kerülte el a balszerencse azokat, akik szembe mertek szállni a Lowe család tagjaival – a nagymama hírhedt átkainak bevetésével gondoskodott erről.

– Talán aggódsz értem? – kérdezte Alistair.

– Hát persze, hogy aggódom.

– A családunk azonban nem aggódik.

– A bátyád vagyok. Az a dolgom, hogy aggódjak érted.

Alistair szokása szerint a legszívesebben most is valamilyen tréfával ütötte volna el a dolgot. Ám magabiztosság ide vagy oda, a viadal sohasem lehetett tréfa tárgya.

Vagy te válsz gyilkossá, vagy téged ölnek meg. Ez volt a rideg tényállás.

Alistair nem az életét féltette, hanem inkább az elméje épségét. Még a Lowe család legádázabb győztesei is megváltozva, más emberként tértek vissza a viadalból. Megtörten. Alistair azonban nem volt hajlandó elfogadni ezt a sorsot. Bármilyen kegyetlennek, bármilyen rettenetesnek kell is lennie, nem engedheti meg magának, hogy a szívén viselje a többi bajnok sorsát. Ahogyan a saját lelkével sem foglalkozhatott.

Mindannyiuk közül neki kell lennie a legelvetemültebbnek.

Még mindig azon törte a fejét, hogy mit válaszoljon Hendrynek, amikor valaki váratlanul megérintette a vállát.

– Mi még nem ismerjük egymást – szólalt meg a Macaslan lány, amikor Alistair a játékot félbehagyva megfordult. A szavai nem kijelentésként hangzottak, inkább vád érződött ki belőlük. A városiak és az átokvadászok összesúgtak a lány háta mögött, tágra nyílt tekintetüket a két fiúra tapasztották, akik magukra vonták a helyi Macaslan-celeb figyelmét.

Hendry ragyogó mosollyal nyújtotta a kezét a lány felé.

– Nem vagyunk idevalósiak. Csak kíváncsiak voltunk rá, hogy igazat ír-e a könyv. A Vérhold valóban lenyűgöző látvány!

A mosolya azonban nem ért célt: egyszerűen lepergett a lányról. A Macaslan-bajnok pillantása Hendry kinyújtott kezére siklott. Pontosabban az ujjain csillogó varázskristályokra.

– Sharma, Aleshire, Walsh, Wen – sorolta máris a neveket. – Szép teljesítmény, hogy turista létedre sikerült felhajtanod a város bűbájszövőinek felét.

Hendry visszahúzta a kezét, és kínjában felnevetett.

– Szép teljesítmény, hogy pusztán ránézésre képes vagy azonosítani a bűbájgyűrűk készítőit.

Oldalba bökte Alistairt, hogy végre ő is mondjon valamit. Sajnálatos módon, a nagyanyjuk ismételt figyelmeztetései ellenére, hogy kerüljék a feltűnést és a lelepleződést, Alistairnek nemigen volt kedve beszállni a színjátékba. Ha már a bűbájkészítők így is, úgy is megbámulják őket, akkor akár okot is adhat nekik a szájtátásra.

Kacagó koboldok. Alistair elmosolyodott.

– Mi kellene ahhoz, hogy békén hagyj minket? – kérdezte a lánytól, bár titokban azt remélte, épp az ellenkezőjét teszi majd.

A lány összefonta a karját.

– Szeretném megtudni a neveteket.

Fakó fantomok. Csendesek, akár a halál.

Ugyan a Macaslan lány a cipősarkán egyensúlyozva fölé magasodott, Alistair fenyegető mozdulattal lépett előre. Tetszett neki a dolog.

– Én viszont a tiédet szeretném tudni.

– Isobel Macaslan vagyok – mutatkozott be a lány határozottan.

Feltépik a torkodat, felfalják a lelkedet.

Megragadta Alistair kezét, és erélyesen megrázta. Hideg volt az érintése, de Alistairé még hidegebb.

– Úgy hallottam, a vetélytársadnak neveztél.

Alistair egyik gyűrűjéből hirtelen előtört egy átok: rátapadt a lány csuklójára, és kígyó módjára végigkúszott a karján. Fogait Isobel nyakába mélyesztette, két apró szúrásnyomot hagyva a kulcscsontja fölött. A lány halvány, elefántcsontfehér bőre azon nyomban elkékült.

Levegő után kapkodva megtántorodott, kezét a sebre tapasztva. Mégsem kiáltott rá fájdalmában vagy haragjában az ellenfelére, hanem néhány szempillantás alatt összeszedte magát: kínszenvedéstől eltorzult vonásai kisimultak, és komisz mosoly ült ki az arcára, amely érthetetlenül vonzóvá varázsolta.

– Akkor hát őszintén örvendek, Alistair Lowe.

Alistair apró csípést érzett a csuklóján. A homlokát ráncolva rápillantott a pulzusa fölött felsejlő jelre: a fehér ajkakra. Ez a Fürkésző csók nevű varázslat jele volt.

Nem olyan átok ez, mint amilyet Alistair vetett ki rá. Hanem sokkal veszedelmesebb annál. A lány ennek révén belepillanthatott Alistair fejébe, hogy kifürkészhesse a nevét. Ravasz és okos varázslat volt. Vajon mi mást fürkészhetett még ki belőle? Alistair hirtelen zavarba jött, összeszorult a mellkasa az idegességtől, de gyorsan sikerült visszanyernie az önuralmát.

Nem tudhatott meg rólam túl sokat, gondolta magában. Különben máris rettegne tőlem.

Isobel szája önelégült mosolyra húzódott.

– Talán inkább neked kellene rettegned tőlem.

Alistair halkan szitkozódott. Hát persze, hogy nem ért még véget a varázslat.

A lány azzal sarkon fordult, és faképnél hagyta. Cipője tűsarkai hangosan kopogtak a padló járólapjain. Alistair utána bámult, különös csalódottságot érzett a távozása láttán. Az éjszakai kiruccanásaik csak ritkán sikeredtek ilyen szórakoztatóra.

Miután Isobel távozott, Alistair magán érezte a kocsma vendégeinek perzselő tekintetét, és hirtelen azt kívánta, bárcsak vékonyabb pulóverben jött volna. Megütötte a fülét a körülötte ülők suttogása: „rémes”, „szívtelen”, „kegyetlen”. A gomolygó cigarettafüst keltette félhomályban, a neonlámpák fényében valóságosabbnak hatottak ezek a szavak, mint a családjukról szóló szokásos esti rémmesék. Ütősebbek voltak.

Alistair igyekezett uralkodni az arcvonásain.

Hendry elhúzta a száját.

– Áspisfog? A lány napokig rosszul lesz tőle, pedig a bajnokok közé tartozik.

Aggódó pillantást vetett az öccsére.

– Ezért akár még csalással is megvádolhatnak.

Alistair megvonta a vállát, majd az utolsó korty sörét is kiitta. Őt, Isobellel ellentétben, valóban nem érdekelte az emberek véleménye.

– Magának kereste a bajt, különben nem fogott volna kezet velem. – Megigazította a csuklóján az inge mandzsettáját, hogy elrejtse a lány varázsigéjének nyomát. Bár sohasem gondolta volna, talán mégis akad hozzá hasonlóan ravasz bajnok a verseny résztvevői között. Aki majdnem olyan csavaros észjárású, mint ő maga.

– Te tényleg szörnyeteg vagy. – Hendry is felhajtotta a sörét, majd csuklott egyet. – Aki a velejéig romlott.

Bár Alistair pontosan tudta, hogy a bátyja ezt csak tréfának szánta, most már nem volt kedve nevetni.

– Most elvörösödtem.

– Abszurdum, amit mondasz.

– Te pedig részeg vagy. Méghozzá nem kevesebbtől, mint egy korsó sörtől.

Amikor Alistair megfordult, szemtől szembe találta magát egy vaku fehér villanásával; az eldobható fényképezőgépet egy átokvadász szorongatta párnás ujjai között.

Alistairt elöntötte a düh. A világ évszázadokon keresztül tudomást sem vett Ilvernath városáról. Ahogyan annak bizarr természeti jelenségeiről sem. És a sötétben suttogott rémtörténeteiről és történelmének vérrel áztatott lapjairól sem.

Egészen mostanáig így volt ez.

– Gyűlölöm azt a rohadt könyvet! – mordult fel Alistair. Vállon ragadta Hendryt, és kivezette a kocsmából. Ha ez a fénykép holnap megjelenik az újságokban, a nagyanyjuk kitekeri a nyakát.

Minden bizonnyal az Alistair hangjából áradó düh késztette megtorpanásra Hendryt, amint kiértek az utcára.

– Al – szólalt meg csendesen. – Ha bármikor beszélni szeretnél a viadalról… komolyan beszélni… én itt vagyok. Meghallgatlak.

Alistair nyelt egy nagyot. A Lowe család egész életében erre a viadalra nevelte. Szították benne a félelmet és táplálták a kegyetlenséget, megtanítva őt arra, hogyan alakítsa a félelmetes rémmeséket róla szóló történetekké. A gyengeség elfogadhatatlan volt egy bajnoktól. Mindig is Hendry volt az öccse egyetlen bizalmasa.

Alistair több okból is meg akarta nyerni a viadalt. Egyfelől életben akart maradni, persze, de azt is szerette volna, hogy büszke legyen rá a családja. Vissza akart térni a bajnokság után a fivéréhez, hogy még több ilyen éjszakában lehessen részük együtt: egy kis sörözgetés, flipperezés, titkok megosztása valamelyik helyi bárban. Mintha normálisan élnének, noha sohasem volt osztályrészük a normálisnak nevezhető élet.

Ám mindenekelőtt annak a gondolatát lett volna képtelen elviselni, hogy a bátyja gyászolja őt. Ők ketten még sohasem szakadtak el egymástól.

– Beszélni fogok róla – mormolta Alistair. – De nem ma éjjel. – Nem szerette volna elrontani a szabadság e ritka pillanatát. Különösen azért nem, mivel ez akár az utolsó alkalom is lehet.

– Legyen, ahogy akarod – válaszolta Hendry.

Alistair ravaszkásan mosolygott.

– Hogy én mit akarok, az más lapra tartozik. Keressünk egy másik helyet, ahol kevesebb a turista.

A Lowe fivérek így aztán két órával később, zúgó fejjel, Alistair csuklóján a fehér csók nyomával visszatértek baljóslatú családi birtokukra.

Mindketten a halálról álmodtak, persze, mindketten másképpen.

ISOBEL MACASLAN

„Bár hét nemes család alapította eredetileg a viadal hagyományát, fontos fejben tartanunk, hogy ez régen történt. Nem mindegyikük őrizte meg egykori nemességét.”

Tragikus tradíció

A gyászolók a sír köré gyűlve figyelték, amint a sírásók leeresztették a koporsót a földbe. Barátságtalan és nyirkos idő volt, a cipők sarka belesüppedt a sárba, a fekete esernyők búskomoran tekintettek az égre. Az ilvernathi temetések ünnepélyesen borús, hagyománytisztelő események voltak, a szokásos kellékekkel: fátylakkal, gyöngyökkel és zsebkendőkkel. Némelyik család olyan régóta élt már a városban, hogy saját sírhelyet is váltottak maguknak, ahol a leszármazottak az őseik mellett kerülhettek végső nyugvóhelyükre.

A Macaslan család tagjai a temető fölé magasodó domb tetejéről nézték végig a temetést, a szájukat nyalogatva.

A Macaslan család csúf népség volt – szálkás szálú, vörös haj, duzzadtan kéklő vénák voltak a különleges ismertetőjegyeik, amihez a legundorítóbb, és mégis legdrágább kölni bűze társult, amit csak kapni lehetett. Nem akadt olyan temetés Ilvernathben, amelyen meg ne jelentek volna, de sohasem azért jöttek el, hogy leróják részvétüket.

Ők ilyenkor guberálni jöttek.

Mielőtt a közönséges vagy a nemes bűbájt varázsgyűrűkbe vagy átokgyűrűkbe zárták, még nyersnek számított. Az ilyen nyers bűbáj pedig nem könnyen akadt csak úgy az ember útjába. Véletlenszerűen bárhol megjelenhetett: egy összetört tükör szilánkjai vagy egy poros könyv lapjai között, vagy akár táncot járva egy zöldellő mezőn pirkadat után. Mostanában viszont már inkább tömegesen gyűjtötték a bűbájt: összeszedték vagy leszüretelték és bepalackozták, mint holmi ragacsos szirupot, és fő hozzávalóként még hozzákeverték a rúzstól a háztartási tisztítószerekig minden elképzelhető termékbe. Ilvernath azonban, ahol makacsul tartották magukat a régi hagyományok, kivételnek számított.

Isobel Macaslan tekintete lassan végigsiklott a temetőszerte fellelhető, fehéren csillogó, nyers közönséges bűbájon – olyan volt, akár az esőben szikrázó csillámpor. Az emberekben is rejtőzik ugyanakkor bűbáj. És amikor valakit örök nyugalomra helyeznek, az éltető bűbáj szétszóródik belőle. Ha ilyenkor nem gyűjtik össze, felkapkodja a szél, és messzire sodorja, ahol később befészkelik magukat egy-egy eldugott helyre.

Gyönyörű látványt nyújtott.

Isobel alig bírta visszafojtani a hányingerét.

Megdörzsölte a nyaka tövén sötétlő két apró nyomot, ahol az Áspisfog átok megmarta. Egész reggel émelygett a gyomra. Egy gyógyító varázslattal egy csapásra helyrehozhatná, de nem volt hajlandó bűbájt pazarolni Alistair Lowe-ra.

Elmosolyodott, amikor eszébe jutott a homlokát ráncoló, bosszús Alistair fényképe, amelyet a címlapján hozott le az Ilvernath Eclipse. De volt még ennél is jobb emlékképe róla: az arcát eltorzító dühről, amikor rájött, hogy Isobel olvasni tud a gondolataiban. Alistairnek fogalma sem volt róla, mennyi mindent sikerült kifürkésznie a fejéből.

Tudomást szerzett a zsebében hordott keresztrejtvényről, az egyetlen hiányzó szóról, amelyet még nem sikerült kitalálnia, és amely egész nap bosszantotta (az „elixír” volt ez a szó, Isobel szinte azonnal rájött). Alistair egy szörnyeteghez hasonlította magát az édesanyjától hallott gyermekkori rémtörténetek miatt, amelyektől még most is kirázta a hideg. Vonzónak találta Isobelt, és a lány kíváncsi lett volna rá, vajon mit gondolhatott a fehér csókról, amelyet a varázsigéje hagyott a bőrén a csuklója fölött, alakjával Isobel ajkának formáját idézve.

Nem mintha sikerült volna kifürkésznie Alistair valamennyi titkát, csupán a felszínen lebegő gondolataiba nyerhetett bepillantást.

Ám még ha Isobel győzelemként akarta is volna elkönyvelni az előző éjszakát, pusztán egyetlen győzelem számított igazán. Az, amelyet az egész világ a Lowe család bajnokától várt.

És Isobel most célponttá vált Alistair Lowe számára.

– Idegesnek látszol – jegyezte meg mellette az apja. A hangja érces és rekedtes volt a több évtizedes dohányzás okán, durva körmei a bőrébe mélyedtek, amikor megmarkolta a lánya vállát. – Semmi okod az idegeskedésre.

– Tudom – válaszolta Isobel, hamis meggyőződést színlelve. Ez egészen jól ment már neki.

– Generációk óta nem állított ki a családunk olyan esélyes bajnokot, mint amilyen te vagy – emlékeztette az apja, immár legalább az ezredik alkalommal. – Ma délután pedig szövetségre lépsz a város legnagyobb tiszteletben álló átokkészítőjével.

Isobel szívesen osztotta volna apja optimizmusát. Ám azóta, hogy tavaly napvilágot látott a Tragikus tradíció, gyakorlatilag darabokra hullott az élete.

Isobel sosem vágyott rá, hogy bajnok legyen. Tizenegy hónapja azonban az újságok mégis bajnokká nyilvánították a családja tudta nélkül, jóval a többi bajnok nevének kikiáltását megelőzően. Isobelt egyik napról a másikra virtuálisan Ilvernath gyilkos hősnőjévé koronázták. Riporterek táboroztak le a szülei mindkét háza előtt, hátha sikerül lencsevégre kapniuk egy botrányos felvételen. Az iskolatársai lekoptatták, mint a tavalyi rongyot. Az egyetlen barátja pedig, akitől több megértést remélt, mint mindenki mástól, egész egyszerűen elárulta, azután iskolát váltott, hogy minél messzebb kerüljön a Macaslan családféle förtelemtől.

A temetésen egyre fényesebben ragyogott a nyers, közönéges bűbáj a sír körül, és úgy oszlott szerteszét, mintha csak egy halk sóhajtás lett volna.

A Macaslan család megvárta, amíg a gyászolók szétszéledtek, és csak utána indultak el lefelé a dombról. Az elhunyt szerettei közül néhányan viszont hátramaradtak, és haragosan figyelték őket gyűjtögetés közben. Egy fekete nadrágkosztümös nő a tömegtől eltávolodva állt, és kifejezetten Isobel mozdulatait szemlélte. Talán a különbség miatt, amely a családja ósdi ruhái és Isobel csinos bőr miniszoknyája között mutatkozott. Bár az is elképzelhető, hogy ez a nő egy riporter volt.

Isobel egyikükről sem vett tudomást, miközben óvatosan becsalogatott egy üvegbe egy csipetnyi csillogó bűbájt. Azután gondosan bezárta a meleg, halkan zümmögő kincset.

– Nincs itt semmi keresnivalótok! – mordult rá egy nő a háta mögött.

Isobel megfordult és az egyik gyászolóval találta szembe magát. Az asszony karjait maga köré fonva, felbőszült tekintettel meredt Isobelre. A szempillafesték sötét patakokban folydogált lefelé az arcán.

Isobel elhúzta a száját. A családja sok kellemetlen módszert alkalmazott a bűbáj begyűjtésére, de a temetéseken való guberálás volt mind közül a legrosszabb. A legtöbben elképzelhetetlennek, elfogadhatatlannak találták, hogy egy temetés helyszínén nyers bűbájt gyűjtsenek, a Macaslan család szemében azonban ez az egész egyszerűen egy gyakorlatias kérdés volt: nem mintha a holtaknak továbbra is hasznukat vehették volna.

Isobel lopva a családtagjaira pillantott, abban reménykedve, hogy esetleg közbelépnek és kisegítik őt ebből a szorult helyzetből. Isobel igazság szerint csak az utóbbi időben csatlakozott az ilyen célú családi megmozdulásokhoz. A többiek viszont túlságosan el voltak foglalva, és észre sem vették, mi történik.

– Sajnálom – mondta Isobel az asszonynak. – De…

– Micsoda egy mocskos guberáló népség vagytok! Egytől egyig!

A nő ezzel elviharzott, Isobel pedig markába zárta a kis ezüstmedaliont, amelyet mindig a blúza kivágásában elrejtve viselt. Kiváló minőségű, tartós alapozót használt, de most ez is kevésnek bizonyult.

A könyv megjelenése előtt könnyebb volt elviselnie a város megvetését. Még mielőtt vadidegenek obszcén graffitiket kezdtek festeni a Macaslan ház kapujára. Mielőtt élete egyszerű mozzanatai, például az, ahogyan kiviszi a szemetet, a pletykalapok címlapjára kívánkozó szenzációvá minősültek át.

Ám Isobel valóban a legesélyesebb bajnok volt, akit a Macaslan család évszázadok óta ki tudott állítani a viadalra.

Nem fog szégyenkezni mindazon dolgok miatt, amiket meg kell tennie a túlélés érdekében.

A győzelemért.

A MacTavish-féle átokkészítő-műhely a város legproblémásabb negyedében működött, ahol egymást érték az újrahasznosított gyárak és pusztulásra kárhoztatott lakóépületek. Isobel ügyetlenül egyensúlyozott magas sarkú cipőjében a macskaköveken, amint apja oldalán az ajtóhoz sétált. A műhely nevéről semmi sem árulkodott. Mindössze egy szitakötőt ábrázoló narancssárga neontábla világított a kirakatában, egy kissé tompa és homályos ragyogással a délutáni fényviszonyok közepette.

– Biztos vagy benne, hogy ez az? – kérdezte Isobel. A város bűbájkészítőinek többsége tisztább és divatosabb műhellyel dicsekedhetett, elegáns kirakataikban varázskövek csillogtak.

A világon mindenki szokott bűbájt használni, de az átlagember többnyire áruházakban vagy ismert helybéli bűbájszövőknél vásárolt márkás varázsigéket ahelyett, hogy saját kezűleg fabrikált volna kétes értékű varázslatokat. A bűbájszövő dinasztiák féltve őrzik műhelytitkaikat, a világ minden tájáról összegyűjtött tudásukat és praktikáikat, amelyek szülőről gyermekre szálltak hosszú évszázadok óta. Habár Ilvernath bűbájszövői sohasem vesznek részt személyesen a viadalban, fontos szerepet töltöttek be az események alakításában.

A Glamour Inquirer fegyverkereskedőknek nevezte őket.

Mivel Isobel édesanyja maga is tiszteletben álló bűbájkészítő volt, önként felajánlotta, hogy ellátja a lányát mindenféle varázsigével a viadal idejére. A győzelemhez azonban átkokra is szüksége lesz Isobelnek – olyan varázslatokra, amelyeknek az a céljuk, hogy másoknak ártsanak. Az édesanyja azonban járatlan volt az átokkészítés terén.

A MacTavish család tagjai ezzel ellentétben Ilvernath legjobb átokszövőinek számítottak.

– Ez a műhely már hatszáz éve működik ezen a helyen – jelentette ki az apja.

– Igen – Isobel szemügyre vette a roskatag ajtófélfát. – Úgy is néz ki.

Mielőtt még beléphettek volna, egy kisbusz állt meg a hátuk mögött. Nyílt az egyik ablaka, és egy videókamerát tartó férfi tűnt fel mögötte. Isobel halkan szitkozódott. Hát már sohasem lehet szabad?!

– Isobel! – kiáltotta a riporter. – SpellBC News. Bármelyik bajnok számára komoly fegyvertény lenne, ha sikerülne megszereznie Reid MacTavish támogatását. Ezért jöttél ma ide?

– Most nem érek rá – vetette oda neki Isobel.

– Ó, ugyan már! – noszogatta az apja, lesimítva teniszcsíkos import öltönyét. – Mosolyogj szépen a kamerába! Áruld el neki, amire kíváncsi!

Amikor Isobel tavaly egyik napról a másikra hirtelen a reflektorfényben találta magát, a családja kapva kapott az alkalmon, abban a reményben, hogy a hírneve révén Isobel még több támogatáshoz jut majd a bűbájszövők körében. Így most a fogait csikorgatta ugyan, de mosolyogva nézett a kamerát tartó férfira.

– Igen, azért jöttem ma a MacTavish család műhelyébe, hogy a támogatásukról tárgyaljunk – ismerte el a riporternek. – Nagyon remélem, hogy el is sikerül nyernem. Ennyi az…

– Ne szerénykedj! – szólt közbe az apja. – Biztosan sikerrel jársz.

– Kommentálnád Alistair Lowe fényképét, amely a ma reggeli lapokban jelent meg? Hónapok óta a legnagyobb riválisodként emlegetik, de mit gondolsz róla most, mindössze tizenhárom nappal a viadal kezdete előtt…?

– A lányomnak nincs félnivalója. Sem tőle, sem mástól – jelentette ki Isobel apja. – Ezt nyugodtan megírhatja!

Isobel ezzel meg is elégelte az interjút. Sarkon fordult, majd belépett az üzletbe.

Ahogyan kívülről, úgy belülről sem hasonlított más bűbájkészítő-műhelyekre, ahol csillogó pultok sorakoznak, alacsonyabb rendű varázskövek tornyosulnak a porcelántálakban és az előző szezon varázsigéi a leértékelt áruk közé száműzve várnak a kiárusításra. Félhomály uralkodott a gyéren megvilágított, régi üzlethelyiségben, így Isobel kénytelen volt hunyorogni, hogy lásson valamit. A tárgyakkal zsúfolt felületek tele voltak tekercsekkel, pennákkal, csecsebecsékkel és sűrű porral. Magához szorította a táskáját, nehogy bármihez is hozzáérjen, és egy kevéske rózsaparfümöt permetezett a levegőbe, hogy elnyomja a penészes papír kellemetlen, dohos szagát.

Egy sápadt fiatalember ült az íróasztalnál, és egy varázsigékkel teli bőrkötéses mágiatankönyvet olvasgatott. Több tucatnyi nyakláncot viselt, mindegyiken tojásdad alakú varázsgyűrűk sorakoztak, amelyekben a kövek megrepedeztek, így elveszítették egykori gazdag csillogásukat. A fiatalember fekete öltözéke hétköznapi viseletnek hatott, illett is sötét és ápolatlan hajához. Valószínűleg vonzó lett volna, ha visszafogottabban használja a szemceruzát.

Isobel megköszörülte a torkát.

– Te itt dolgozol? Reid MacTavisht keressük.

A fiatalember felemelte a fejét. Hamiskás mosoly villant az arcán.

– Én volnék az.

Isobel nem számított rá, hogy egy átokszövő ilyen fiatal is lehet: alig néhány évvel idősebb, mint ő maga. Egyáltalán nem hasonlított az édesanyja kollégáira. Isobel mégsem jött zavarba emiatt. Ha ez a fickó azt akarja, hogy komolyan vegyék az emberek, jobban tenné, ha előbb eltávolítaná a nyelvéből a piercingjét.

– Ön pedig biztosan Cormac Macaslan. – Az átokszövő kinyújtotta tintafoltos kezét Isobel apja felé, aki egy kissé túlságosan is lelkesen megrázta. – Te pedig csakis a híres Isobel lehetsz.

– A média imádja Isobelt. Megunhatatlan számukra. – Az apja megveregette Isobel vállát. – A telefonban azt mondta, hogy hozzunk nyers bűbájt. Hoztunk. Bőven elég lesz a recepthez, amelyről beszéltünk.

A Csótánypáncél. Ez volt a régi varázslat neve, amely ideiglenes védelmet nyújt használójának a biztos haláltól. Nemzedékről nemzedékre öröklődött tovább a Macaslan család körein belül. Nem volt hibátlan, de igen hatásos varázsigének számított – és nagy hagyományúnak is. Az összes Macaslan-bajnok birtokolta.

Nem mintha az elődjeinek kifejezetten hasznukra lett volna. Isobel családjának egyetlen viadalt sem sikerült megnyernie tizenhárom generáció óta.

– Egy órán belül elkészülök vele – közölte Reid. – Amennyiben hajlandóak megvárni.

– Mindenképpen – vágta rá az apja. – Figyelemre méltó a gyűjteménye.

Szemügyre vette a pulton felhalmozott gyűrűket. Jellegzetes ékszerek voltak; akadt itt több ovális alakú varázskő is szépen megmunkált, sodort fémbe foglalva. A MacTavish család átokkészítői mindig is szerették, ha az emberek már első pillantásra felismerik a portékáikat.

Isobel apja felemelt egy gyűrűt. Mohó tekintettel vizsgálgatta, majd letette és átnyújtotta Reidnek a nyers bűbájjal teli üvegcséket, amelyet az előző héten gyűjtöttek be Ilvernath lakóinak eltávozott szeretteitől. Isobel lecsatolta a nyakából a láncot a medalionnal, és ő is átnyújtotta Reidnek.

– Isobel, nem akarod megnézni, hogyan alkotja meg Reid a varázslatot? Hacsak… Reid, ugye, nincs kifogása ellene?

– Semmi az égadta világon – felelte MacTavish udvariasan.

Isobel és az apja előre eltervezték ezt a pillanatot. Eleve ezért fordultak egy átokszövőhöz varázslatért. Isobel összedörzsölte ajkait, hogy egyenletesen eloszlassa a rúzst, és szalonképesen nézzen ki. Képes lesz megcsinálni!

Isobel követte Reidet egy kétszárnyú fekete bársonyfüggönyön át egy zsúfolt műhelybe, amely az üzlethelyiség hátsó végében bújt meg. Az átokkészítő keresgélni kezdett egy, még feltöltetlen kristályokkal és varázskövekkel teli szekrénykében, miközben Isobel feszélyezetten ácsingózott a sarokban.

– A tiéd ez a műhely? – érdeklődött Isobel.

– Igen – válaszolta Reid tömören. Elhelyezett egy varázstáblát a gyönyörű és fényes, mahagónifából faragott asztalán, amelynek tetején egy belevésett szeptogramma díszelgett. A varázstábla teremti meg az energiamezőt, hogy a nyers bűbáj utat találjon a kristályokba.

– Mióta?

– Apám halála óta. Tudhatnád. Te is ott voltál a temetésén.

Isobel mosolya elhalványult, de csak egyetlen pillanatra.

– Ó, igen. Nagyon sajnálom – vágta rá gyorsan. Igazság szerint semmiféle emléket nem őrzött magában a város temetéseinek egyikéről sem. Amióta a családja elkezdte rendszeresen magával vinni ezekre a gyászos eseményekre, megtanulta kizárni a részleteket. – Sok jót hallottam az édesapádról és a családodról.

Reid mindössze egy semmitmondó mordulással nyugtázta a szavait. Isobel néhány lépéssel közelebb merészkedett az átokszövőhöz, és átlesett a válla fölött. Reid elhelyezte a Csótánycsapda gusztustalan hozzávalóit a szeptogramma csúcsaira: egy csigolyát, egy kabóca levedlett páncélját, maroknyi bogáncsot, egy darabka vasércet, evőkanálnyi sírföldet, egy légyszárnyat és egy kiásott halotti leplet. Az ő családjában szokás volt olyan varázslatokra hagyatkozni, amelyek szükséges hozzávalóitól mások iszonyodva visszarettentek. Isobel medalionja nyitva hevert a varázstábla közepén, belsejében a fehér kristállyal.

Reid ekkor kinyitotta a nyers bűbájt tartalmazó üvegcséket. A ragyogó, fehér csillám mozdulatlan csillagfényként lebegett az üvegek belsejében, mintha nem szeretné, hogy megzavarják. Az átokszövő óvatosan kicsalogatta a bűbájt; az ujjával körbe simította a fiola száját, majd gyöngéden elsuttogott egy szót, olyan közel hajolva hozzá, hogy az üvegcse bepárásodott a leheletétől.

A bűbáj fokozatosan szétáradt a szeptogramma fölött, mint parányi szentjánosbogarak serege, úgy ragyogta be az egyébként félhomályos műhelyt. Miután mindkét fiolát kiürítette, Reid lehajolt és megcsókolta a varázstáblát, ahogyan szokás volt a halált is magukban foglaló varázsigék és átkok esetében. A bűbáj azon nyomban kavarogni kezdett.

– Nem szeretem, ha a nyakamba liheg valaki, miközben dolgozom – szólalt meg Reid.

Habár Isobel maga is számtalan alkalommal készített már varázslatokat, Reid gyakorlott mozdulatai olyannyira lekötötték a figyelmét, hogy több másodpercbe telt, mire végre ráeszmélt: valójában hozzá beszél.

– Azt mondtad, megnézhetem – méltatlankodott Isobel.

– Nem azért jöttél, hogy bármit is megnézz.

Isobel eleve tartott tőle, hogy az apja túlzottan optimista a Reiddel kötendő szövetséget illetően, és a jelek szerint igaza is lett.

Mégsem akarta egykönnyen feladni – különösen miután az apja olyan magabiztosan nyilatkozott az esti híreknek –, ezért körbepillantott a helyiségben, hátha ráakad valamilyen más társalgási témára. Tekintete egy puhakötésű könyvre esett az egyik polc sarkán. A megviselt gerinc arról árulkodott, hogy gyakran forgathatták.

– Tragikus tradíció – olvasta Isobel, próbálva derűs hangot megütni, miközben a szavak keserű ízt hagytak a szájában. – Ilvernathben nem sok helybélinél látni.

– Pedig egy helybéli írta.

– Egy Grieve írta – helyesbített Isobel. Ám ez a tény aligha számított; az egész Grieve család egy vicc volt az ilvernathiek szemében.

– Talán helyteleníted, hogy megszellőztették Ilvernath szennyesét?

Isobel jól tudta, udvariasan kellene viselkednie, mégis nehezére esett véka alá rejteni a véleményét, amikor erről a könyvről volt szó.

– Tiszteletlenség. Ráadásul éppen, amikor végre elcsitultak egy kicsit a nagy hullámok, amiket a média csapott, megjelent a Vérhold. Az egész város tele van még több szidalmat szóró tiltakozóval, állandóan zaklató riporterekkel, bámészkodó átokvadászokkal…

– Még te beszélsz? Láttam a műsort, amit annak a riporternek előadtatok.

Isobel igyekezett uralkodni az arcvonásain.

– Nos, még így sem örvendek annak, hogy látványosság lettem.

– Minden huszadik évben hét kamaszt bocsátunk a mészárszékre, és a bajnokság végén azt díjazzuk, akinek a legtöbb vér tapad a kezéhez – folytatta Reid közömbös hangon, továbbra is a munkájára összpontosítva a figyelmét. – Szerintem a saját hitványságunk sokkal súlyosabb probléma. Inkább emiatt fájjon a fejed.

Isobel sohasem gondolta volna, hogy éppen a város egyik legnevesebb átokszövője fogja kritikával illetni a viadalt. A MacTavish család ősidők óta mások megkárosításából élt, folyamatosan feszegetve az ország átokszövést szabályozó, szigorú törvényeinek határait. Azon kevesek közé tartoztak – természetesen a vetélkedő családok mellett –, akik már a könyv megjelenése előtt is tudtak a viadalról. Ez nem csupán üzlet volt számukra, hanem hagyomány is. Amire az egész család büszke lehetett.

Legalábbis az apja így magyarázta Isobelnek, amikor a rokonai bajnoknak kiáltották ki.

Mi az, hogy nem akarod vállalni? – rótta meg akkor az apja, mit sem törődve Isobel könnyeivel. – Ez a kötelességed. Na és mi van, ha a sajtó egy kicsit túl hamar értesült róla? Végre-valahára olyan bajnokunk akadt, akire büszke lehet a család!

– Akkor miért készíted el nekem ezt az átkot? – kérdezte Isobel az átokszövőt, elhessegetve a kellemetlen emlékeket. – Hiszen tudod, hogy a viadalon akarom bevetni.

– Egy szóval sem állítottam, hogy én magam ne lennék hitvány alak.

Isobel nyugtalanítónak találta a választ, ám mielőtt tovább kérdezősködhetett volna, Reid így folytatta:

– Nem te vagy az első bajnok, aki ellátogatott hozzám. Már Carbry Darrow és Elionor Payne is felkeresett. Carbry családja mindenkinél többet tud a korábbi viadalokról. Elionor halasztott az egyetemen csak azért, hogy bajnok lehessen. Akárki nyeri is el végül a Thorburn bajnoki címet, az már a viadal kezdete előtt számos riválist legyőzött. Téged dicsőítenek az újságok a leginkább. Vajon mi lehet az oka?

Ez az ok igen egyszerű volt. Miután a média ráakaszkodott Isobelre, a családtagjai jó pénzért persze sztorikat kezdtek szállítani a riportereknek. Fényképeket adtak el róla, amelyeken bonyolult varázslatokat hajt végre. Közreadták az iskolai bizonyítványait, még az alsós éveiből is. Idézetek jelentek meg az apjától arról, hogy milyen is egy szülőnek ilyen tehetséges gyermeket nevelni.

– Ügyes vagyok – felelte Isobel.

– Az eddig kikiáltott bajnokok mind nagyon ügyesek.

– Osztályelső vagyok. Jobb varázsló és bűbájszövő, mint bármelyikük.

Reid nem válaszolt.

Isobel törte a fejét, hogyan válthatna témát, hogyan találhatna valamilyen egyéb apropót arra, hogy továbbra is a műhelyben maradhasson. Egy megsárgult mágiatankönyv hevert a pult túlsó végén. Kíváncsiságból felütötte, csak úgy találomra; a könyv a Kaszás ölelése nevezetű átoknál nyílt ki. Isobel még sohasem hallott erről. Végighúzta ujjait az elhalványult recepten, miközben hunyorogva bogarászta a betűket.

A leírás szerint az átok fokozatosan végez áldozatával… és végérvényesen. Maga a varázslat a legmagasabb rendű varázsigék és átkok közé tartozik – vagyis tízes rendű. Isobel számtalan közepes rendű halálos átok birtokában volt, amelyeket a családja vásárolt számára a viadalra, de az oltalmazó varázslatokkal könnyen ki lehetett védeni ezeket. Nagyobb erejű átoknak csak ritkán jut birtokába az ember, még akkor is, ha megfelelő árat kínál érte.

– Egy medalion, egy varázskővel a belsejében. Milyen régimódi! – jegyezte meg Reid. – Hogyan jutottál hozzá?

– Az édesanyámtól kaptam. – Az ékszer a családja másik ágán öröklődött tovább, amely tagjainak többsége nagyobb városokban lakott az ország déli részében. Isobel időnként meg is feledkezett róla, hogy Ilvernathen túl létezik egy másik világ is, saját varázslataival és történeteivel.

– Nem túl elegáns ékszer ez egy Macaslannek? – Az átokszövő megfordult, tekintetük találkozott. Isobel keze megdermedt a lap fölött, amely a Kaszás öleléséről szólt, de olyan sok holmi és lom volt összezsúfolva a helyiségben, hogy Reid szemlátomást észre sem vette Isobel kutakodását.

– Áruld el, hercegnő! – vigyorgott gúnyosan. Isobel megmerevedett a becenév hallatán. A viadalon részt vevő többi, nagyobb tiszteletben álló család gyermekeivel ellentétben Isobelnek nem adatott meg, hogy tündérmeséken nőjön fel. – Ha te leszel a győztes, komolyan azt gondolod, hogy a te rokonaid jobban bánnának a nemes bűbájjal, mint a Lowe család?

Ha egy Blair vagy Thorburn legközelebb piócának merészel nevezni minket – mondta Isobel apja szokásos reszelős rekedtségével –, nagyon megbánják. Most rajtunk a sor, hogy ismét megízleljük az igazi hatalmat.

– Náluk bárki jobb! – vágott vissza Isobel, kitérve a kérdés elől.

Reid száját tompa, üres nevetés hagyta el.

– Akkor hát nem azért jöttél, hogy a támogatásomat kérjed?

– De igen. Csak éppen nem engem fogsz választani.

– Egy Macaslan legalább nem kerülgeti a forró kását. Ezt el kell ismernem.

Habár Isobel előre felvértezte magát a csalódás ellen, mégis fájdalmat érzett. Reid már az előtt döntött, hogy egyáltalán betette volna a lábát a műhelybe.

– Ha nem engem, akkor ki mást fogsz választani? – szegezte a kérdést az átokszövőnek.

Reid visszafordult a táblához. Isobelnek szemlátomást sikerült felbosszantania.

– Egy jelentéktelen városban hét megátalkodott család civakodik a világ leghatalmasabb bűbájának birtoklása fölött. Miért érdemelné meg bármelyikőtök is, hogy mellé álljak?

Isobel nem tudta a választ, ahogyan a riportereknek sem tudott mit felelni, amikor ugyanezt a kérdést tették fel. Maga is hitványnak tartotta a saját családját.

Ugyan miért neveltünk fel, ha elárulod a saját húsod és véred, amikor szükségünk van rád?

– Hálás vagyok, amiért megengedted, hogy megnézzem – mondta Isobel, hangjával leplezve a zajt, miközben kitépte a Kaszás ölelése receptjét a mágiatankönyvből, majd a papírlapot becsúsztatta a táskájába.

GAVIN GRIEVE

„A családom az élő bizonyítéka annak, hogy még a legszomorúbb történetek végére is kell egy csattanó.”

Tragikus tradíció

Callista Grieve nem fehéret vett fel az esküvőjére. Büszkén viselte fekete esküvői ruháját, amelynek selymes, sötét szoknyája bizonyságul szolgált arra, hogy ettől a naptól fogva többé már nem a Grieve család tagja.

Gavin a helyén üldögélve figyelte, ahogyan a nővére ünnepélyesen végigvonul Ilvernath dísztermében a sorok között. Ízléstelennek és ostobának érezte magát másoktól örökölt, használt öltönyében és hátrafésült szőke hajával. A viadalon részt vevő ilvernathi családok más tagjai többnyire csak egy rendkívül előnyös házassági szövetség kedvéért hajlandóak lemondani ősi családnevükről. Ám Callista egész életében várta azt a napot, amikor végre-valahára búcsút inthet a sajátjának.

Gavin nem hibáztathatta ezért.

Tizenhárom éves öccse, Fergus türelmetlenül izgett-mozgott mellette. Gavin egy jól irányzott, gyors rúgást mért a lábára, hogy emlékeztesse: nyugton kell maradnia. A mögöttük ülő sokaság bizonyára megragadott volna minden lehetőséget, hogy gúnyt űzzön a családjuk legkisebb botlásából vagy szorultságából is, és bár a Grieve família tagjai már rég nem törődtek az ilvernathiek lesújtó véleményével, Gavin számára mégis fontos volt. Bármit hajlandó lett volna megtenni, hogy ez az esküvő most ne szolgáltasson újabb okot a városnak a nevetésre.

A székeket a Grieve és a Payne család tagjai foglalták el – leginkább az utóbbiak. Még akkor is könnyen meg lehetett volna különböztetni a két famíliát, ha történetesen nem a terem két ellentétes oldalán foglalnak helyet. A Grieve család apró termetű, keserű sorsú vérvonalának képviselői a vállukat görnyesztve gubbasztottak a helyükön, míg a Payne család tagjai mereven, egyenes háttal ültek, mint akik karót nyeltek.

Az előbbiek arcán aggodalom, az utóbbiakén megvetés tükröződött. Callista ragyogott.

A vőlegény, Roland Payne olyan arcot vágott, mint akit pillanatok választanak el attól, hogy kiokádja az ebédjét a gyönyörű virágokkal díszített boltív alatt.

Mindent figyelembe véve, az esemény valójában a kevésbé lehangoló Grieve-esküvők közé számított.

A menyasszony elérte a sorok közötti folyosó végét, ahol Gavin apja egy határozott mozdulattal Roland felé tolta. A ceremónia végén Gavin félig az összegyűlt násznépen tartotta a szemét, miközben Callista a vőlegény nyaka köré fonva a karját egy csókra hajolt. A Payne család és a csekély számban megjelent helybéliek részéről sikerült is elcsípnie ugyan néhány rosszalló pillantást, de senki sem adott hangot a nemtetszésének.

Fény szűrődött be a díszterem ablakain, miközben Callista és Roland kart karba öltve végigvonultak a széksorok között. Gavin figyelte a távozásukat. Tömzsi vállában lassan enyhült a feszültség.

Mivel azok a gyermekek, akiknek szülei a viadalon részt vevő családok közé tartoznak, csupán az egyik famíliát képviselhetik bajnokként a küzdelemben, Ilvernathben a versengő családok egyfajta játéknak tekintették a házasságot, hogy előnyös szövetségekre lépjenek egymással a nemes bűbájért folytatott küzdelmükhöz. Egy másik családba való beházasodás során az egyik fél lemond a saját családnevéről, és a másikét veszi fel helyette. Callista határozottan és jól megfontolt szándékkal távozott a fedélzetről, miután a viadal több évszázados történelme során még soha egyetlen Grieve sem győzedelmeskedett. Ami pedig Gavin családját illeti, ők már réges-régen fel is hagytak a próbálkozással.

Gavin azonban a sors akaratából kénytelen volt fájdítani a fejét miatta. A Grieve család őt kiáltotta ki bajnokának – leginkább azért, mert nem is akadt más jelölt: Callista túlságosan idős volt hozzá, Fergus pedig nem szégyellte a Grieve nevet, ezért ő volt az anyjuk szeme fénye. Senki sem szerette Gavint eléggé ahhoz, hogy megvédje a küszöbönálló mészárlástól. Így hát idejekorán megtanulta, hogy senkire sem számíthat, csakis önmagára. Kitűnő jegyeket szerzett az iskolában, a hétvégéit pedig az edzőteremben töltötte, hogy szert tegyen a viadalhoz szükséges fizikai erőre és állóképességre.

Gavin nagy tettekre volt hivatott és képes. Ám rajta kívül ezt más nem láthatta.

Odakinn borongós volt az idő, súlyos fellegek nehezedtek a horizont határára. Gavin a többi vendéggel együtt távozott a díszteremből, majd mocsárzöld szemét összehúzva felpillantott a legalább három méter magas, hatalmas kőoszlopra, amely a tér közepén magaslott. Kristályok éles fogakként meredeztek ki belőle, teljes felületét nevek százai borították. Ilvernath történelmének valamennyi versenyzője felvéste a nevét a Bajnokok oszlopára a viadal kezdetének éjszakáján. Azoknak a nevét, akik meghaltak, áthúzták rajta.

Minden egyes Grieve nevet áthúztak már az oszlopon.

Gavin családi öröksége több évszázadnyi, feledésbe merült gyermek, mindegyik arccal lefelé eltemetve. Az elhunyt bajnokokat a hagyomány szerint így temették el. És ezt a családi örökséget immár az egész világ ismerte, hála a Tragikus tradíció megjelenésének.

Gavin szemügyre vette a riporterek és átokvadászok sokaságát, akik a tér szélén állva, tátott szájjal bámultak. Napról napra egyre inkább felbátorodtak a Vérhold feltűnése óta. Először a Grieve családot árasztották el az érdeklődésükkel, mivel a könyv névtelen írója Gavin egyik családtagjaként azonosította magát. Bár a sajtó érdeklődése hamarosan a népszerűbb bajnokok és a pikánsabb sztorik felé fordult, Gavin továbbra is a könyvre koncentrált, éspedig azokra a részletekre, amelyeket csakis a viadalon részt vevő családok ismerhettek, senki más. Az elmúlt évben újra és újra végigolvasta, megpróbált rájönni, melyik családtagja táplálhat magában annyi keserűséget, hogy képes legyen mindnyájuk életét kockára tenni. Még most sem lehetett teljesen biztos benne, de akadt már egy gyanúsítottja, aki ebben a pillanatban történetesen ragyogó arccal csimpaszkodott újdonsült férjébe.

A nemes bűbáj nem puszta érdekesség volt, amely a turisták szórakoztatására szolgált. Már a közönséges bűbáj is félelmetes fegyver lehet, ha megfelelő kezekbe kerül, de a nemes bűbáj maga volt a színtiszta hatalom: olyan erőforrás, amely kulcsfontosságú szerepet töltött be a világtörténelem formálásában. Gavin az iskolában tanult róla – a királyról, aki fegyverként használta a nemes bűbájt, hogy elpusztítson egy lázadó sereget, és a bátor varázslókról, akik a nemes bűbáj segítségével elfojtottak egy pusztító földrengést.

A világ pedig abban a meggyőződésben élt, hogy a nemes bűbáj időközben teljesen elfogyott. Nincs több belőle.

Egészen mostanáig így is volt.

A könyv megjelenésének másnapján a Kendalle Parlament kihallgatásra idézte Gavin szüleit és nagyszüleit. Szemlátomást megrendülve tértek haza onnan. Gavinnek mindössze annyit sikerült kipréselnie belőlük, hogy a miniszterelnök nagy kegyesen eltekintett a viadalon résztvevő családok kivégzésétől. Nem csupán azért, mert máris túlságosan nagy publicitást kapott az ügy az efféle kegyetlenséghez, hanem mert aggodalmat okozott, hogy a családok kiirtásával bárki könnyen hozzáférhet a nemes bűbájhoz. És bár a parlament nem lelkesedett a tényért, hogy ezt a hatalmat egy maroknyi gyermekgyilkos bitorolja, hét családot még mindig egyszerűbb volt kordában tartani, mint az egész világot.

A tér túloldalán Elionor, a Payne család bajnoka éppen pózolt a figyelmét elnyerni igyekvő riporterek és fényképészek sokasága előtt. Feketére festett hajával, hófehér bőrével és sötétkék szemével az ellentétek megtestesülése volt.

– Elionor! – kiáltott egy férfi a bal keze felől.

– Hát persze! – büszkélkedett a lány. – Ahogyan ez minden bajnoktól elvárható a viadalon.

– Elionor! Elionor… ide!

A lány megfordult. Varázskőből készült fültágítója megcsillant egy vaku fényében. Teljesen felesleges volt ilyen módon magával cipelnie a varázslatokat, jóllehet a riportereknek láthatóan tetszett Elionor kihívó ékszerek iránti rajongása. Nyilvánvaló volt, hogy Isobel Macaslant próbálta lekörözni, hogy ő nyerje el a média kedvenc bajnoka címet – mintha bármit is számítana, hogy mit gondol a közvélemény, miután lehullik a Vérfátyol. Lehet, hogy azt gondolta, a népszerűség hozzásegíti, hogy elnyerje a bűbájszövők támogatását.

Gavinnel azonban senki sem törődött, és nem is készítettek fényképeket róla. Aznap reggel tették közzé a bajnoki nevezését, az Ilvernath Eclipse pedig csak egy zavarba ejtően szűkszavú cikk erejéig foglalkozott vele, negyedik tagjaként említve Gavint annak a csoportnak, amelyet a pletykalapok nemes egyszerűséggel csak a Hét Mészáros néven emlegettek. Fikarcnyit sem számított, hogy kitűnő jegyeket kap minden tárgyból, vagy képes megemelni száznegyven kilót. A Grieve család tagja volt.

Éppen próbált végigsietni a járdán, hogy minél távolabb kerüljön a riporterektől, amikor egy hang utána kiáltott.

– Hé, te! – szólt valaki hozzá meglehetősen gorombán. – Ifjú Grieve!

Gavin megfordult. A férfi kilépett egy kisebb csoportosulásból, amelynek tagjaiban Gavin a helyi varázslókat ismerte fel. Köztük volt Bayard Attwater, egy sápadt, idős férfi, hivalkodó monoklival. Ott volt a társaságban Fang Wen, aki hosszú fekete hajában egy bonyolult mintájú varázsköves kitűzőt viselt. És Diana Aleshire, egy sötét bőrű, márkás táskát markoló nő, akinek belvárosi boltja egy áruház méreteivel vetekedett. Gavin mindnyájukat jól ismerte. Mindegyikük boltjában megfordult már, és kivétel nélkül mindannyian elküldték. Gavin maga is képes volt kezdetlegesebb varázslatokat összeállítani, ugyanúgy, ahogyan elvben legalábbis a saját ruháit is meg tudta varrni.

Igen ám, de sokkal jobb felszerelésre volt szüksége, ha esélyes akar maradni a Vérfátyol lehullása után. A verseny vagy három hónapig tartott, vagy addig, amíg csak egy bajnok maradt talpon – az, amelyik az első helyezett lesz.

Grieve-ék ritkán bírták tovább egy hétnél. Egy varázsló, aki hajlandó támogatni őt, segítene megoldani ezt a problémát. Képessé tenné arra, hogy felvegye a versenyt Elionorral és Isobellel. Sajnos, egyetlen varázsló sem támogatta a Grieve családot.

– Igen? – Gavin óvatosan, de reménykedve kérdezte.

– Osmand Walsh vagyok, a Walsh varázslatkészítő cégtől – mondta a férfi nagyképűen, kezet nyújtva Gavin felé. Gavin szivarfüst és gin illatát érezte, amikor megrázta. Osmand Walsh nagydarab férfi volt és feltűnő levendulaszínű öltönyt viselt, a füle fölött ősz hajfürtök csillogtak, amelyeket úgy fésült, hogy takarják a feje búbján lévő kopasz foltot.

– Te vagy a családod bajnoka, ugye?

– Igen, én vagyok.

Gavin figyelmét nem kerülhette el, milyen gúnyosan mondta rá: bajnok.

– Akkor tudnod kell – mondta Osmand Walsh, addig halvány rózsaszín arca kissé elvörösödött –, hogy vannak szabályok arra vonatkozóan, hogyan kell viselkedned a bajnokságot megelőző hetekben.

– Tessék? – Gavinnek hirtelen az iskolaudvaron vele kötözködő zaklatók jutottak eszébe, akik sokféleképpen gúnyolódtak és élcelődtek rajta, és csak akkor hagyták abba, amikor már eléggé megerősödött ahhoz, hogy visszavágjon nekik.

– Nem masírozhatsz csak úgy be a boltomba, és nem kérhetsz szövetséget. A vásárlóink egy bizonyos fajta élményre vágyva keresik fel az üzletemet, és zavarja őket, ha te is ott vagy. Nos, meg kell értened, milyen benyomást teszel másokra. Egyetlen varázsló sem lépett még szövetségre a családoddal. Tényleg azt gondolod, hogy ez meg fog történni éppen most, miután a besároztad a városunk hírnevét?

Gavinben düh fortyogott. A bal keze középső ujján viselt varázskőre, az Ördög szájára összpontosította a figyelmét. Ennek segítségével Osmand Walsh nyelvét a szájürege aljához ragaszthatná, ami miatt egy napig hihetetlen fájdalmai lennének, amikor csak beszélni próbál. Megérdemelné a férfi, aki ilyen meggondolatlanul és kegyetlenül dobálózik a szavakkal, még akkor is, ha Osmand minden bizonnyal visszaátkozná. Gavin mégis arra kényszerítette az öklét, hogy elernyedjen. Nem tehette meg ezt itt és most, a húga esküvőjén. A torna megnyerése lenne majd maga a bosszú.

– Persze, hogy megértem – mondta Gavin a lehető legudvariasabban, aztán odébbállt. Próbálta kizárni a külvilágot, az embereket, a zajt. Ez volt az egyetlen módja, hogy megőrizze a lelki nyugalmát. Éppen ezért, amikor kitört a verekedés, Gavinnek néhány másodpercbe telt, mire rájött, hogy az öccse volt a kezdeményező. A szeme sarkából látta a varázslatról árulkodó fehér csillogást, és még épp időben megfordult, így láthatta, amikor Fergus a díszterem mohalepte lépcsőjén mindenki szeme láttára nekiesik egy sötét hajú Payne unokatestvérnek, megfeledkezve a mágiáról a jó öreg ökölpárbaj javára.

– Vond vissza! – ordította Fergus, megragadva a fiú öltönyének hajtókáját.

– A húgod nem Payne – mondta a másik fiú, a hangjából szinte csöpögött a gúny. – És soha nem is lesz.

Fergus hangtalan üvöltéssel nekiesett a Payne unokatestvérnek, mindketten a járdaszegélyre zuhantak. A félig-meddig elindított varázslatok és csapkodó öklök homályos képet mutattak róluk, amely áthasított a tömegen.

Az átokvadászok elragadtatva nézték végig az egész jelenetet, úgy kiabáltak és ordibáltak, mintha valamilyen látványsport-mérkőzésen lennének. Több kamera is villant. Gavin tudta, hogy ha mindez véget ér, Ilvernath a Grieve családot fogja hibáztatni – ugyanúgy, ahogyan a külvilág jelenléte miatt is őket okolják. Már azt is tudta, hogyan fog alakulni a történet; verekedés egy esküvőn, csak egy újabb szégyen. Hacsak nem lép közbe, hogy megváltoztassa a befejezést. Gavin szemügyre vette a középső ujján viselt nagy arany pecsétgyűrűt, amelybe egy látványos kristály volt foglalva: most fehéren ragyogott a közönséges mágiától. Az elmúlt percek minden dühe átjárta a testét, amikor elmondta a kristályba zárt varázslat igéjét. Egyszerű, hármas kategóriájú helybentartó varázslat volt ez, a divatosabb Állókép általánosabb hatókörű változata, de ezzel is sikerült elérnie a kellő hatást: mindkét fiú megdermedt nyaktól lefelé, és fehér mágiafoszlányok csillogtak körülöttük, jelezve, hogy a mágia sztázisban tartja őket.

– Hé! – csattant fel Fergus. Gavinéval megegyezően világos bőre vörösre változott, a szeme alatt kék folt éktelenkedett.

– Ezt te művelted?

– Nem!

A Payne unokatestvér rávillantotta a szemét.

– Azt hittem, a Grieve-ek még a mágiát is alig tudják használni.

Gavin közéjük lépett, és a Payne fiúra szegezte a tekintetét.

– Rosszul gondoltad.

A varázslat valódi erőfeszítést igényelt – egyik fiú sem szeretett volna visszafogott lenni –, de megérte a szemükben megcsillanó tiszteletet, amelyet most, ha vonakodva is, de kimutattak. A Gavin torkában érzett gombóc fellazult, amikor Roland Payne megfogta Callista kezét, és mormogott valamit, amitől ellazultak a lány vállai. Körülöttük az esküvő összes résztvevője egy emberként sóhajtott fel a megkönnyebbüléstől, míg az átokvadászok csalódottnak tűntek. Gavin lenézően pillantott rájuk. A legtöbben tipikus turistáknak tűntek, de akadt közöttük egy nő, aki kilógott a sorból. Tengerészkék nadrágkosztümöt viselt, fekete haját alacsony kontyba rendezte, és a férfit figyelte. A tekintetéből nem áradt kifejezetten rosszindulat. Ez inkább csak egyfajta értékelésnek tűnt. Gavin félrekapta a tekintetét, és furcsán kiszolgáltatottnak érezte magát.

Már éppen feloldotta volna mindkét fiú mozdulatlan dermedtségét, biztosra vette, hogy véget ér az ökölharcuk, amikor a Thorburn család egyik tagja odasietett, hogy csatlakozzon a verekedéshez. Ilvernathben nem volt olyan összejövetel, amelyre ne hívták volna meg a Thorburnöket. A lány magas és izmos volt, halvány rózsaszínű, szeplős bőrrel és gesztenyebarna hajjal, amelyet hosszú copfban viselt a hátára dobva. Briony Thorburn: egy évvel Gavin alatt járt Ilvernath legnagyobb állami középiskolájába. Ő volt minden második sportcsapat kapitánya, és igyekezett mindenkinek a barátja lenni; akárcsak a családja többi tagja, a hírneve olyan makulátlanul fényesre csiszolt volt, hogy az ember meglátta benne a tükörképét. Thorburnék még nem nevezték meg a bajnokukat, de egyértelműen Briony volt a favoritjuk.

– Talán valami gond van? – kérdezte negédes és magabiztos hangon. Ez is egy családi vonás volt náluk. A Thorburnök szerették beleütni az orrukat mások dolgába, még abba is, amihez semmi közük nem volt. Gavin megrázta a fejét, és a lány kezét díszítő drága varázskövekre szegezte a tekintetét.

– Mindent kézben tartok.

– Biztos vagy benne? Nem látok garanciát arra, hogy a fiúk nem fognak újra összeverekedni, ha kiszabadulnak.

A mutatóujján viselt varázsgyűrű erőtől csillogott. A következő pillanatban Gavin fájdalmasan felszisszent, ahogy elszakadt tőle a varázslat. Éles, zsigeri érzés volt, olyan konkrét, mintha egy szöget hajlított volna vissza. A fiúk egyik oldalról a másikra mozdultak. Újra tudtak mozogni, de nem estek egymásnak. Ehelyett mindkettőjük arcára ugyanaz a félénkség ült ki.

– Mindegy – motyogta Fergus. – Engem már úgysem érdekel.

– Igen – visszhangozta a Payne unokatestvér. – Engem sem.

A következő pillanatban elszaladtak, hogy újra csatlakozzanak a családjukhoz. Gavin Brionyra pillantott, akinek önelégültsége szinte tapintható volt.

– Mit műveltél velük?

A lány megvonta a vállát és ásított egyet.

– Az általam elmondott Ismerd meg az ellenségedet varázslat lehetővé tette, hogy a másik fél szemszögéből lássák a verekedésüket. Mindketten rájöttek, hogy ostobaság, amit művelnek, ezért abbahagyták. Ha alaposabban tanulmányoznád a mágiát, akkor árnyaltabb hatású varázskövekből válogathatnál.

Gavin ingerültséget érzett, ami egyre csak fokozódott, amikor rájött, a tömeg most már Brionyt figyeli, mégpedig csodálattal.

– Én vagyok a Grieve-bajnok – mondta Gavin szenvedélyesen. – Tudom, hogyan kell használni a mágiát.

Reménykedett, hogy a tisztelet másodszorra is felvillan a lány tekintetében. De ehelyett csak szánalmat olvasott ki belőle.

– Hát akkor – motyogta Briony. – Sok szerencsét!

Gavin elfordult Briony távolodó alakjától. Az iskolai zaklatói gúnyolódására gondolt, a Payne unokatestvér arcára kiülő dühre, de leginkább Osmand Walsh gúnyos megvetést kifejező hangjára.

Egy Grieve-vel egyetlen varázslatkészítő sem lépne szövetségre. Gavin nem nyerhette meg ezt a versenyt kizárólag a saját érdemei révén. De szponzorok, szövetségesek vagy érdemi oktatás nélkül még ő is tudta, hogy reménytelenek a kilátásai. Fölfelé biccentette a fejét, és meredten bámulta a ködös eget. Kevesebb mint két hét múlva azok a felhők a magas mágia bíborvörös színét öltik majd magukra. Az égbolt úgy fog festeni, mint egy vöröses színű lepel, amely Ilvernath városára borul, és kezdetét veszi a verseny. A Vérfátyol minden egyes bajnok halálával ritkulna valamelyest, míg végül, amikor már csak egy marad talpon, visszatér az igazi nappal és éjszaka, látszólag minden vért elmosna, csak úgy.

Gavinnek hinnie kellett benne, hogy nem ő lesz, akinek kiontják majd a vérét.

BRIONY THORBURN

„A Thorburn család tagjai semmit sem szeretnek annyira, mint a saját tükörképüket.”

Tragikus tradíció

A családi birtok szélén álló amfiteátrumban Briony Thorburn mindig is úgy érezte, mintha színpadra lépne. A vadvirágokkal tarkított, mohalepte talajból repedezett kőpadok emelkedtek ki kör alakban, a legfelső sor köré borostyán tekeredett, mint egy női vállra terített kendő. Normális esetben a padok tele lennének veszekedő családokkal, dühös szomszédokkal és viszálykodó párokkal, akik mind arra várnának, hogy a Thorburnök megoldják a problémáikat. De a három héttel ezelőtti Vérhold megjelenése óta az amfiteátrumot egészen másra használták, mint közvetítésre. A Thorburn család most azért gyűlt össze, hogy kihirdessék a bajnokukat. Briony Thorburnt először tizennyolc unokatestvér és egy testvér választotta el a megtiszteltetéstől, hogy részt vehessen a bajnokságon. A fizikai és mágikus próbatételek sorozata azonban egyenként csökkentette a létszámukat.

Most már csak a húga és egy távoli unokatestvére jelentette az egyetlen akadályt számára – az előbbi a mellette lévő padon ült, egy könyvbe mélyedve, az utóbbi mögöttük, a lehető legközönyösebb tekintettel. Ezen a napon került sor az utolsó próbatételükre. Briony a combján dobolt az ujjaival.