Borítószöveg

Annának végre teljesült az álma. A világ egyik legszebb városában, az ezertornyú Prágában, a sör fellegvárában tökéletesítheti tudását, elsajátíthatja a híres-neves cseh sör készítésének fortélyát. Ha sikeresen elvégzi a tanfolyamot, akkor végre saját márkával jelenhet meg a piacon.

Éppen berendezkedett a bérelt tetőtéri lakásban, amelyből csodás kilátás nyílt a városra, amikor megérkezett a lakótársa. Annának elakadt a lélegzete, ugyanis Leo Knight, a nagy nőcsábász lépett be az ajtón, aki pár éve rövid ideig a férje volt.

Most hetekig össze lesznek zárva.

Nem a legszerencsésebb helyzet.

De a közös munka és a gyönyörű városban tett séták során lehet, hogy lángra kap a szunnyadó szenvedély, és ismét egymásra találnak?

„Julie Caplin mindig magával ragad, akárhol játszódnak is a történetei... olyan, mint egy minden érzékszervet megmozgató romantikus lakoma, és úgy szikrázik, mint a legfinomabb pezsgő buborékjai” – Sarah Bennett

Fordította

H. Prikler Renáta

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Julie Caplin: A Little Place in Prague

One More Chapter a division of

HarperCollinsPublishers Ltd

Első kiadás

Copyright © Julie Caplin 2024

Magyar kiadás © Libri Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © H. Prikler Renáta, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Buda Klaudia

ISBN 978-963-604-569-2

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

SZEPTEMBER

Hahó, megjöttem! – kiáltott be Leo a tetőtéri la kás ajtaján, majd kikerülte a bejáratnál hagyott bőröndöket.

Válasz helyett fojtott káromkodás érkezett, így továbbment a hang irányába. Az egyik nyitott ajtó mögött nagydarab, körülbelül vele egykorú férfi guggolt a padlón egy lapos doboz felett, és hunyorogva egy összeszerelési útmutatót tanulmányozott.

– Helló! Gondolom, te vagy az új lakótársam – mondta Leo, és miközben a földre tette a hátizsákját, körbepillantott a tágas tetőtéri helyiségen, amely a rézsútos tetőbe épített Velux ablakokon keresztül kapta a fényt. Hat hónapig ez lesz az otthonom, gondolta. Első pillantásra nem tűnt rossznak. Remélte, hogy a lakótársával is minden rendben lesz, bár a férfi határozottan szűkszavúnak látszott, de bárki az lett volna, ha mindenféle szerelvények hevernének körülötte, mert épp egy ágyat készül összeállítani.

– Mi? – kapta fel a fejét az új lakótárs, de látszott, hogy továbbra is a csavarok körül forognak a gondolatai. – Ja. Igen – motyogta végül.

– Leo Knight vagyok – intett Leo bemutatkozásképpen a férfi felé, aki nem volt olyan testhelyzetben, hogy kezet nyújthasson. – Ne haragudj, hogy rád rontottam. Látom, van dolgod elég. Segíthetek valamiben?

– Nem, kösz. – A férfi nehézkesen felállt. – Steve Munt. – Most érkeztél?

– Igen, reggel landolt a gépem a Vaclav Hávelen. – Leo remélte, hogy megfelelően ejti a cseh nevet.

– Hol? – kérdezett vissza a férfi, ismét azt a benyomást keltve Leóban, mintha nehéz felfogású vagy szórakozott lenne. Hogy pontosan melyik, azt nem tudta eldönteni.

– A prágai reptéren – felelte Leo. Tényleg nehéz felfogásúnak tűnt a srác. – Nagyon gyorsan be lehet jutni a városba. Másfél órája értem földet, és itt vagyok. Látom, te már korábban megjöttél, mi több, vásárolni is voltál.

– Nem. Autóval jöttünk, és ezt otthonról hoztuk – biccentett a férfi a félig összerakott ágykeret felé. – A barátnőm elment a boltba. Mi is csak fél órája vagyunk itt. – Miközben beszélt, gyanakvó pillantásokkal méregette Leót, aki váratlan késztetést érezve ugyancsak végignézett magán. Ennyire ijesztő lenne? Vagy fura? Mindketten farmert és pólót viseltek, bár Leo Armaniján jobban meglátszott a használat, és a szárán lévő divatos vágás is igazi volt – egy szögesdrót hasította ki, miután a srác, aki nem örült, hogy Leo megcsókolta a barátnőjét, üldözőbe vette. Nem mintha a lánynak nem esett volna jól a csók, azt meg, hogy barátja van, elfelejtette említeni.

– Jónak tűnik, nem? – erőltette Leo a beszélgetést. Mindenképpen szerette volna szóra bírni a fiút.

– Mi?

– Hát ez a hely. Nekem tetszik.

Leo megfordult, és szemügyre vette az előszobát és a szemközti kisebb szobát. Valaki nagyon előrelátónak bizonyult. Az ő terve az volt, hogy megérkezik, elzarándokol a legközelebbi Ikeába, vesz egy matracot meg néhány alapvető dolgot, és egy Überrel a bérelt lakásba szállítja. Csak este nyolckor zárt az áruház, így rengeteg ideje volt. Ha valaki nagyon alacsony áron kibérelhet egy bútorozatlan lakást, nem töpreng sokáig, hogy kivegye-e vagy sem, különösen, ha hat hónapig az ösztöndíjából kell megélnie.

– Kérsz egy sört? – kérdezte. – Idefelé jövet vettem néhányat a szemközti boltban. Jó hideg.

– Sört? – Steve az órájára pillantott, majd ismét a szerelési instrukcióra siklott a pillantása. – Tudod, mit? Kérek – dünnyögte a homlokát ráncolva. – Totál eldugult az agyam ettől az izétől, meg egyébként sem tudnék mit csinálni, mert innentől két ember kell hozzá.

Felállt.

Leo elvigyorodott.

– Megmondanád, merre van a konyha? Még arra sem volt időm, hogy körülnézzek.

– Az emeleten. Valamilyen oknál fogva fordítva alakították ki a helyiségeket. – A férfi értetlenül csóválta a fejét. – Az emeletre tenni a konyhát meg a nappalit…

Leónak még ez is tetszett.

– Nekem bejön – mondta. – Igaz, hogy a tetőtérben vagyunk, de legalább remek kilátásban reménykedhetünk.

– Én akkor sem szeretnék nap mint nap fel-le szaladgálni. Még szerencse, hogy nem én fogok itt lakni.

– Ó! – Leo megtorpant. – Akkor ki?

– A barátnőm. Én csak segítek neki a költözésben. Leszállítottam a cuccait, a hétvégén még itt leszek, aztán indulás vissza Franciaországon, Belgiumon, Németországon át. Tizenöt órás autóút.

– Értem. Azért örülök, hogy megismertelek. – Leo most már értette a férfi gyanakvó pillantását. Bár nem volt hiú, ostobának sem tartotta magát.

– Egy sörfőzdében lesz gyakornok. Én biztos nem tennék meg ekkora utat azért, hogy megtanuljak lagert készíteni.

– Na ebben nem értünk egyet, haver – felelte Leo erőltetett vigyorral. Máris a még ismeretlen lakótársa pártjára állt, mert örült, hogy lesz bennük valami közös. – Én is ugyanezért jöttem. Hogy gyakornok legyek egy sörfőzdében.

Az elszállásolásáról csak annyit tudott, hogy egy másik európaival kell osztozkodnia, aki szintén azért érkezik a cseh fővárosba, hogy beható ismereteket szerezzen az ország kultúrájáról, iparáról és fő termékeiről. Örült, hogy mindkettőjüket a sörkészítés érdekelte. Már alig várta a hétfői eligazítást, hogy végre megismerje a helyi kontaktját, és megtudja, hol fog dolgozni az elkövetkező hat hónapban. Bár elég nehéz volt bekerülni a programba, és nem kevés versenytársat kellett maga mögé utasítania, igazából nem a bekerülés ténye villanyozta fel, hanem az a számos dolog, amelyben a program során részesülhet. Egyenesen lenyűgözőnek találta például azt a lehetőséget, hogy több sörtartály mellett szert tehet azokra a felszerelésekre, amelyeknek a segítségével akár egy kisebb sörfőzdét is be lehet indítani. Ráadásul, legalábbis papíron, elég egyszerűnek tűnt a feladat: készítsd el a saját, egyedi sörödet, majd a dokumentációját egy marketing- és egy terjesztési tervvel együtt mutasd be a bírálóbizottságnak arra fókuszálva, hogy a termék miként fogja növelni a cseh sörök ismertségét az Egyesült Királyságban. A nyertes által létrehozott termék lesz a Karácsonyi Sörfesztivál zászlóssöre. Ennél nagyobb nyilvános elismerést el sem lehetett volna képzelni. Leo egyfolytában azon tűnődött, hogy a program résztvevői közül hányan akarják elnyerni a saját sörfőzde nyitásához szükséges berendezést.

A nappaliba lépve a lélegzete is elállt, amikor megpillantotta a tetőteraszt.

– Ezt nevezem bónusznak! – kiáltott fel lelkesen.

Steve közönyösen megvonta a vállát.

– Ja. Ha valaki szívesen nézeget háztetőket. Én jobban örülnék valami látványosabbnak. Tengernek, vízpartnak vagy hasonlónak.

– Itt olyat biztosan nem találsz. Amennyire tudom, Csehországnak nincs tengere. De négy országgal határos, így csak egy határt kell átlépned, ha meg akarod látogatni valamelyiket.

Steve úgy nézett rá, mintha kínaiul beszélt volna.

Hál’ istennek, hogy nem vele kell laknom, gondolta Leo, miközben bevitte a kisebb hátizsákját a konyhába. Minden jel arra mutatott, hogy nem könnyű megtalálni vele a hangot.

– Vigyázz a fejedre! – figyelmeztette Steve. – Nagy agyalágyult volt, aki ide tette a konyhát. Minden oldalról lejtős a mennyezete. Kész rémálom. És összegányoltnak tűnik az egész. Én biztos, hogy a nappali egyik végébe tettem volna a konyhát, és nyitva hagyom a teret.

Leo a legszívesebben a fejéhez vágta volna, hogy „ezt ki is nézem belőled”, de visszanyelte a kikívánkozó szavakat. Neki nagyon is tetszett a pöpec kis konyha a fakeretes Velux ablakaival. Olyan volt, mint egy hegy tetején kialakított sasfészek, ahonnan pompás kilátás nyílt bármelyik irányba. Több szekrényt is kinyitott, mire megtalálta a megfelelő poharakat. Ha úgy hozta a helyzet, szívesen ivott üvegből is, de sörimádóként azt tartotta, hogy az ízeket úgy nem lehet igazán kiélvezni.

A poharakkal és a kiválasztott palackokkal a kezében – a többit menet közben betette a hűtőbe – kilépett a tetőteraszra a késő augusztusi napsütésbe, ami különösen jólesett neki a repülőtereken, majd a repülőn és a taxiban töltött hosszú idő után. Leült a teraszon lévő egyik székre, vett egy nagy levegőt, majd előhúzta a kulcstartóját, és a rajta lévő üvegnyitóval lepattintotta az egyik üveg Pilsner Urquell kupakját. A hagyományos sör biztonságos választásnak tűnt az első napra, de alig várta, hogy az egyik helyi kocsmában belekóstolhasson a kézműves sörök ízvilágába is.

Közben a kulcstartóval együtt Steve felé nyújtott egy üveget.

– Kösz. – Steve ugyancsak lehuppant egy székre, és kinyitotta a sört.

Leo nagy odafigyeléssel kitöltötte az aranyló italt a poharába, és miközben a felső habréteg kialakulását figyelte, alig várta, hogy belekortyolhasson.

– Egészségedre! – mondta, aztán ivott egy nagy, szomjoltó kortyot, és elégedett vigyorral letette a poharát. – Ez maga a tökély.

Steve látványosan elfintorodott.

– Azzal a rengeteg habbal? – kérdezte, aztán vonakodva a szájához emelte az üveget.

Leo a szemét lehunyva élvezte a friss, üdítő ízt és a nap melegen simogató sugarait. A mennyekben érezte magát.

Egy idő után felpillantott, és belehunyorgott a napsütésbe. Ez nem lehet igaz, volt az első gondolata.

Az ujjai megfeszültek a párás poháron, amely a hirtelen szorítástól kicsúszott a kezéből, az asztalon landolt, és az ital nagy része a kezére löttyent.

– Anna, végre! – Steve anélkül, hogy felfigyelt volna a szerencsétlen mozdulatra, felpattant, és a nőhöz sietett, aki a nyitott erkélyajtón át a teraszra lépett. Büszke, birtokló mozdulattal átkarolta, miközben Leo, a lányt bámulva, megpróbálta felitatni a kiömlött sört a kezéről. – Ő Leo. A lakótársad.

Leóval megfordult a szoba. A francba, a francba, a francba… Mivel nem tudott mit kezdeni a kezével, felkapta a poharát, és mohón beleivott.

– ??pedig a bar?tn?m, Anna. Anna Love. ? Steve, mint a ter?let?t v?d? gorilla, kid?llesztette a mellkas?t, mintha ?gy akarta volna Leo fej?be v?sni: ezt jobb, ha?nem felejted el, haver. Ami el?g viccesnek t?nt, miut?n fogalma sem lehetett arr?l, hogy ki Leo.

??Anna ? mondta k?t korty k?z?tt Leo.

Ő pedig a barátnőm, Anna. Anna Love. – Steve, mint a területét védő gorilla, kidüllesztette a mellkasát, mintha így akarta volna Leo fejébe vésni: ezt jobb, ha nem felejted el, haver. Ami elég viccesnek tűnt, miután fogalma sem lehetett arról, hogy ki Leo.

– Anna – mondta két korty között Leo.

– Leo. Örülök, hogy megismerhetlek – felelte Anna szemrebbenés nélkül, ha lehet, még jobban befészkelve magát Steve ölelésébe. A pillantása egy pókerjátékost is megtévesztett volna; nem volt benne semmi árulkodó.

Leo pislogva várt egy percig. Tényleg jól hallotta? Tényleg azt mondta a lány, hogy örül a megismerkedésüknek? Elképzelhető, hogy nem ismerte fel? Kizárt. Tuti, hogy felismerte.

Érezte, hogy megrándul a szája. Mitől is? A hitetlenkedéstől? A döbbenettől? A csodálkozástól? Komolyan meg akarja játszani Anna, hogy nem ismeri?

Ez még ennyi idő elteltével is úgy hatott rá, mint egy gyomron rúgás.

– Hoztam tejet, hogy rendes teát ihass – mondta Anna Steve-nek. Aki állítólag a barátja volt.

A b-b-barátja. Leo olyan ízt érzett a szájában, mintha savanyú tejet ivott volna.

– Te is kérsz egy csészével, hm… Leo? – kérdezte, szándékosan szünetet tartva a férfi neve előtt. Mintha már arra sem emlékezne. És ez fájt. Leo szíve elfacsarodott. Úgy képzelte, olyan lehet, mint az összegyűrt celofán.

– Ó, n… nem – motyogta, és mivel nemcsak a szavak, a hangok is nehezen jöttek ki a torkán, magyarázatképpen felemelte a söröspoharát.

A lány, jelezve, hogy befejezte a társalgást, biccentett, és visszafordult a ba… barátja felé.

– És te?

Steve bocsánatkérőn elmosolyodott.

– Most már én is megiszom ezt a sört. Egész jó.

– Hm… – dünnyögte Anna. Érezhetően nem tetszett neki a válasz. Részben azért, hogy bosszantsa, részben mert működésbe lépett nála az udvariassági ösztön, Leo őt is megkínálta. – Van még pár pilseni a hűtőben, ha szeretnél egyet. Sajnos a helyi kézműves fajtákból még nem sikerült beszereznem, de nagyon szeretném mindet megkóstolni, míg itt vagyok. Már ma este ellátogatok a BeerGeekbe. Nincs kedvetek csatlakozni?

Anna szemében lelkesedés villant, de aztán Steve-re nézett, és megfeszült a szája. Csak egy kicsit, de Leo már ebből is látta, hogy egy pillanatra fontolóra vette az ajánlatát.

– Nincs, haver. A következő pár hónapban távol leszünk egymástól, így szívesebben csinálnánk valami mást… kettesben.

Anna bólintott.

– Vettem néhány alapanyagot, amiből főzhetünk. – Elhallgatott. Leo kis híján elnevette magát az arckifejezése láttán. Ádáz küzdelmet folytatott azért, hogy udvarias maradjon, úgy, hogy közben a barátja ne fogjon gyanút. – Ha gondolod… öö… csatlakozhatsz hozzánk. – Leo még sohasem kapott ilyen kényszerű meghívást. Minden egyértelmű volt. A jelenlétének körülbelül annyira örültek, mint egy szibériai fuvallatnak június közepén.

– Dehogy. Semmiért sem zavarnám meg egy szerelmespár estéjét. Különben is be kell szereznem egy ágyat. – Azzal felkapta a telefonját, és néhány gombnyomással megnyitotta az Über applikációját.

– Most? Honnan? – kérdezte kárörvendő hangon Steve.

– Hívok egy taxit, és elmegyek az Ikeába. Egy csomó mindent már meg is rendeltem náluk online, köztük az egyik varázslatosnak hirdetett vákuumcsomagolású matracukat. Eleve úgy terveztem, hogy ma veszem át a rendelésemet. – És hogy az utolsó szó is az övé legyen, Leo felállt, és a sörösüvegét meg a poharát is magához vette. – Gondolom, még találkozunk. – A földszinten becsapta maga mögött a szobája ajtaját. – Ezt nem hiszem el! – mondta hangosan.

Valamilyen gonosz fondorlat eredményeként hat hónapig ez a céda Anna Love lesz a lakótársa. Milyen csillagállás okozhatott ekkora felfordulást?

Második fejezet

Anna becsukta a fürdőszobaajtót, és nekitámaszkodott. Csak most engedélyezte magának, hogy hamuszürke arcát bevonja a ragacsos izzadság. A szíve úgy csapongott, mint a befőttesüvegben csapdába esett dongó. Még így sem akart csitulni benne a pánik, hogy Leo már egy órája elment az Ikeába a „szerzeményeiért”.

Tőle szokatlanul hosszú időt töltött a boltban vásárolt holmi kipakolásával, majd mindennek megpróbált helyet keresni a konyhaszekrényben. Steve szerencsére visszatért az ágyszereléshez, így nem tűnt fel neki, hogy a barátnőjének nagyon messze járnak a gondolatai.

Hangos sóhajjal leült a vécétetőre. Ijedtségében úgy tett, mintha nem ismerné Leót. Miért nem üdvözölte vidáman, ahogy a régi barátokat szokás? Azért, mert ha így tesz, nem ússza meg a magyarázkodást és a Steve-ben jogosan felmerülő kérdéseket. Honnan ismeri Leót? Hol találkoztak? És Leo válaszaiért nem vállalhatott felelősséget. Mi lett volna, ha megmondja Steve-nek az igazat?

Steve-ben megvolt az a megbízhatóság és állandóság, amely Leóból hiányzott. Mellette nem kellett attól tartania, hogy más nőkkel kezd flörtölni, és sohasem éreztette vele, hogy bármit csinál is, az kevés. És Steve őszintén szerette. Mi lehetett ennél fontosabb? Egy újabb sóhaj után a száját harapdálva felállt. Eddig legalább Leo sem szólta el magát. Vajon képes lesz hétfő reggelig, Steve távozásáig tartani a száját? És egyáltalán, mióta érdeklődik Leo a kézműves sörök iránt? Ez nemcsak új volt Anna számára, hanem különös is.

– Anna! – kiáltotta Steve. – Némi segítségre van szükségem.

– Máris megyek! – A lány vetett még egy pillantást a tükörképére, majd kinyitotta a csapot, és hideg vizet fröcskölt az arcába. Most már semmit sem tehetett. Legfeljebb reménykedhetett, hogy Leo nem keresztezi gyakran az útjukat. Elmormogott egy gyors imát, és átsietett a másik szobába, segíteni Steve-nek.

Tudta, hogy a férfi jót akar, és az a célja, hogy minden rendben legyen, mielőtt elmegy, az utóbbi napokban mégis nyomasztónak találta az állandó fontoskodását. És ez nem volt szép tőle. Steve egész Európát keresztülutazta vele, amit ő hajlamos elfelejteni. Pedig eleinte nagyon hálás volt a figyelméért. Ő volt a helyi rögbisztár. Mindenki szerette odahaza, és Anna már azt is hízelgőnek találta, hogy bekerült a látókörébe.

Ugyanakkor, ha brutálisan őszinte akart lenni legalább önmagához, be kellett látnia, hogy volt az egészben némi politika. Steve-et szinte rögtön a keblére ölelte az ő fogadott családja, mintha a jelenléte kiegyenlítette volna az ő hiányosságait. Olyan státuszhoz juttatta, amilyennel korábban nem rendelkezett, különösen abban a közegben, amelyet a család és a falu rögbiőrült tagjai alkottak.

Steve-ben száztíz százalékig meg lehetett bízni. Annának nem kellett attól tartania, hogy egyszer is cserben hagyja. Biztos lehetett abban is, hogy ha a férfi csak egy pillantást vetett volna egy másik nőre, azt tőle tudta volna meg, és nem valaki mástól. És Annának nagyon fontos volt a megbízhatóság és a tisztesség egy olyan családfő mellett, akit mindenki szoknyapecérnek tartott. A fejét csóválta. Ostoba, hálátlan fruska módjára viselkedett. Lehet, hogy az utóbbi időben mindketten elkényelmesedtek, de nem ez volt másnál is a helyzet, ennyi együtt töltött idő után?

Éppen akkor, amikor benyitott volna leendő szobájába, ahol Steve munkálkodott, megszólalt a kaputelefon.

– Helló – szólt bele Anna.

– Helló. Taxi. Ikea.

– Tessék?

– Árut hoztam. Az Ikeából.

Anna kinyitotta az ajtót, és átnézett az erkély rácsa felett. Azt látta, hogy egy férfi kék ikeás bevásárlószatyrokat helyez el közvetlenül a bejárat melletti keskeny beugróban.

– Hol van Leo? – kérdezte emelt hangon. A taxisofőr értetlen pillantással válaszolt.

– A férfi, akinek az árut hozta. – Anna gesztusokkal kísérte a kérdését, mintha azzal leküzdhette volna a nyelvi akadályokat.

A taxis megrázta a fejét.

– Nem volt hely. Sétál – mondta, járó mozdulatokat imitálva az ujjaival.

Az ajtó becsukódott, aztán nem történt semmi. Anna ismét lenézett a kék szatyorhalomra. Feltételezte, hogy a bennük lévő dolgokat vásárolta Leo. Várt egy darabig, aztán lement, és az ágyneművel megpakolt szatyrok között felfedezett egy hengerbe tekert matracot, egy lámpát, egy tükröt, néhány párnát és két lapos dobozt. Vonakodó mosolyra húzódott a szája. Könnyen el tudta képzelni, hogy Leo elragadtatta magát vásárlás közben, és a végén nem maradt neki hely a taxiban.

Ekkor kinyílt a földszinti lakás ajtaja, és egy apró, nagyon elegáns nő lépett ki rajta fényes szőrmebundában, csinos magassarkúban. Anna igyekezett nem megbámulni stílusos kontyba fogott ősz haját, amelyet hátul fényes gyémánt hajtű rögzített.

A nő szája helytelenítően megrándult az ajtaja előtt halmozódó csomagok láttán.

– Elnézést – motyogta Anna, és lerobogott, majd megmarkolta az egyik szatyrot.

– A magáé ez a holmi? – kérdezte a nő finom, rádióbemondókat idéző hangon, tökéletes angolsággal, kissé felemelve csillogó sétabotját.

– Nem. Nem igazán. Azt hiszem, a lakótársamé, de fogalmam sincs, hogy hol lehet.

– Nem maradhat itt – folytatta határozottan az asszony, és közben olyan mozdulatot tett gyűrűs kezével, mintha egyetlen legyintéssel el akarná tüntetni az összes szatyrot.

Bár Anna egyetértett vele, igazságtalannak tartotta, hogy neki kell felelősséget vállalnia Leo holmijáért. De ez nagyon jellemző volt a férfira. Bizonyára elrendezte a fuvart, aztán elvonta a figyelmét valami érdekes, mert általában ez szokott történni.

Anna legnagyobb meglepetésére a nő arca ellágyult.

– Kérdezzük meg Jant, hogy segítene-e. – Azzal meglepő könnyedséggel felszaladt a lépcsőn a következő emeletre, és bekopogott az egyik ajtón. Gyors párbeszéd következett cseh nyelven, aminek eredményeképpen megjelent a lépcsőfordulóban egy Annával körülbelül egykorú férfi. Sötét, göndör haja volt, rövidre nyírt szakálla és éles pillantása – mintha mindent látott volna a barna szeme.

– Ő Jan, és azt mondja, segít – közölte a nő angolul, olyan mosollyal, amellyel, úgy tűnt, bármilyen problémát meg tud oldani.

– Köszönöm – felelte Anna, akit finoman szólva kibillentett a komfortzónájából a helyzet alakulása.

Jan lement a lépcsőn.

– Helló! – mondta. – Gondolom, te vagy az új szomszéd. – Kezet nyújtott. – Jan vagyok.

– Anna.

– Ő pedig – folytatta Jan, majd elhallgatott, és olyan benyomást keltett, mint aki háromig számol magában – a barátnőm, Michaela. – És valóban, mire befejezte a mondatot, megjelent mögötte egy alacsony, szőke, tündérre emlékeztető lány. – Gyönyörű, és nagyon kíváncsi – mormogta Jan vidáman csillogó szemmel.

– Helló, új szomszéd! – mondta a nő amerikai akcentussal fűszerezett, tökéletes angolsággal. Ugyan parányi volt, már-már törékeny, de röppenő hajából és csillogó szeméből csak úgy sugárzott az energia. – Üdv a házban!

– Köszönöm – felelte zavartan topogva Anna, hiszen tagadhatatlanul legalább kétszer akkora volt, mint a sugárzó szépségű tündérlány.

– Most költözöl? – kérdezte Michaela. – Szükséged van valamire?

– Minden alkalmat megragad az angol nyelv gyakorlására – mormogta megnyúlt képpel, a fejét csóválva Jan. – Ne hagyd, hogy csőbe húzzon. – A szavai ellenére egyértelmű volt, hogy fülig szerelmes a mögötte álló nőbe.

– Már az is baj, hogy szeretek ismerkedni? – kérdezte méltatlankodva Michaela, és a férfi bordái közé könyökölt. – És miért ne tökéletesíthetném az angolomat?

Anna biccentett. Szeretett volna ő is olyan könnyed és jókedvű lenni, mint a barátságos, közvetlen Michaela. Vagy mint Leo, aki pontosan tudná, mit kell ilyen helyzetben mondani. Könnyed modorával, hatalmas sármjával bármilyen szituációban eligazodott. Anna hiába próbált előállni valamivel, a nyelve nem engedelmeskedett.

– Akkor hát, kezdhetjük? – kérdezte Michaela, és máris megragadott egy szatyrot.

– Köszönöm. De az a helyzet, hogy ebből semmi sem az enyém – felelte sietősen Anna.

– Nem? Hát kié?

– A srácé, aki a lakótársam lesz.

– Régebbről ismered?

Anna nyitotta a száját, aztán becsukta. Nem akarta, hogy veleszületett őszintesége elárulja.

– Hiszen már mondtam, Michaela – szólt közbe az ősz hajú asszony. – A lakást a kereskedelmi attasé irodája vette ki az egyik céghez gyakorlatra érkező vendégeknek.

– Tényleg mondta, Ludmila. Csak elfelejtettem. Ludmila – folytatta lehalkítva a hangját – mindig mindent tud. Ráadásul az övé a lakás.

Ludmila, aki csak egy picit volt magasabb Michaelánál, kihúzta magát, és méltatlankodva felvonta ívelt szemöldökét.

– Még jó, hogy mindent tudok – mondta határozott hangon. – Most azonban elköszönök. Találkozóm van a balettban, és a végén még elkésem.

– Még egyszer elnézést – mondta Anna, és megragadta az egyik útban lévő szatyrot.

– Érezze jól magát! – kiáltott Michaela a távozó asszony után.

Jan közben felkapta volna a matracot, de mivel csúszós műanyagban volt, nem talált rajta fogást.

– Ez kétemberesnek tűnik – mondta.

– Akkor szólok a barátomnak, hogy segítsen. Fenn van az emeleten – ajánlotta Anna, és elindult a már felfelé tartó Michaela után.

Steve egyáltalán nem volt elragadtatva, amikor jó tíz perc múlva betuszkolták Jannal a vákuumcsomagolású matracot a keskeny ajtón.

– Megérdemelte volna, hogy lent hagyjuk – morogta, miközben a matracot a falnál sorakozó kék szatyrok mellé támasztotta.

– Nagyon köszönöm, hogy segítettetek – hálálkodott Anna Michaelának, aki megállás nélkül cipelte fel a legnehezebb szatyrot a harmadikra.

– Nincs mit – felelte Michaela derűsen. – Amúgy is szerettem volna körülnézni idefenn. Főleg a tetőteraszra vagyok kíváncsi. Megnézhetem?

– Michaela! – szólt rá Jan.

– Nincs ellene kifogásod? – fordult a nő ragyogó mosollyal Anna felé, aki azon kapta magát, hogy visszamosolyog.

– Dehogy! Gyere csak! – felelte, de aztán elbizonytalanodott. Nem szokott spontán módon meghívni senkit az otthonába, de ez alkalommal helyénvalónak találta. Elvégre a pár csapot-papot hagyva jött segíteni. És mivel esély volt rá, hogy nemet mondanak, magára erőltette a jó háziasszony szerepét. – Meginnátok velünk valamit? – kérdezte végül.

– Ó, nagyon szívesen – felelte Michaela. – Lehetne odakinn? Gondolom, jó érzés, hogy ez a pompás terasz a lakásotok része.

Anna elmosolyodott.

– Ezt még nem tudhatom. – Azzal elindult a teraszra vezető lépcsőn, de közben elkapta Steve pillantását. „Mégis, mit csinálsz?”, olvasta ki belőle a méltatlankodást. – Csak sörünk van.

– És az miért baj? – kérdezte derűsen Jan. – Nálunk mindenki sört iszik. Az a nemzeti italunk.

Anna megkönnyebbült; örült, hogy olyasmit adhat a vendégeknek, amit szeretnek.

– Engem is ez hozott ide. Hogy a lehető legtöbbet megtanuljak a sörgyártásról. Egy sörfőzdében fogok dolgozni, egy projekt keretében.

– Melyikben? – kérdezte hirtelen támadt érdeklődéssel Jan.

– Még nem tudom. Ez hétfőn derül csak ki, az összejövetelen, amikor bemutatják a szponzorainkat.

– Prágában rengeteg sörfőzde van; a régiek mellett nagyon sok új, kézműves sört készítő üzem is megjelent.

– Tudom, ezért olyan izgalmas az egész. – Annából kitört az addig visszafogott lelkesedés, annak ellenére, hogy a sor végén kullogó Steve továbbra is dohogott. Szegény képtelen volt felfogni a barátnője sör iránti szenvedélyét, pedig Anna többször is megpróbálta elmagyarázni neki. Ez volt az egyik utolsó kapcsolódási pont a szüleihez, akik autóbalesetben haltak meg, amikor ő tizennégy éves volt, és mivel egyedül maradt, a bácsikájához és a nénikéjéhez került. Az apja sörfőzőmester volt a Talbotnál, abban a családi tulajdonú sörfőzdében, amelyet Anna ükapja alapított. És bár ő is ennél a cégnél dolgozott az irodában Henry bácsikája és a vállalkozást működtető unokatestvérei mellett, nagyon szeretett volna sört készíteni. Nem mintha ezt a kívánságát bárki meghallgatta volna.

Michaela közben megrohamozta az erkélyajtót, és pergő cseh nyelven mondott valamit Jannak.

– Hozom a söröket – mondta Anna. – Ti csak menjetek ki. – Nem kellett sokáig biztatni őket, és bár Anna nem értette a nyelvüket, óhatatlanul észrevette, hogy örömmel vették.

– Minek hívtad meg őket? – sziszegte Steve, követve Annát a konyhába.

– Hogy megköszönjem a segítségüket – súgta vissza a lány, bár már bánta, hogy hallgatott az ösztönére. Sokkal könnyebb lett volna, ha Leo is ott van. Ő mindig tudta, hogyan kell bánni az ismeretlenekkel. Ez volt az egyik erőssége.

– Nem neked segítettek, hanem annak az idióta lakótársadnak.

Anna egy biccentéssel igazat adott a férfinak.

– Csakhogy ők egyben a legközelebbi szomszédaink is, rajtuk kívül még senkit sem ismerek. Kivéve az idióta lakótársamat. – Akivel, gondolta, nem fog sok időt tölteni.

Miután kinyitott néhány szekrényt, Anna rátalált a megfelelő poharakra, majd kivette a söröket a hűtőből.

– Gondolod, hogy minden rendben lesz? – kérdezte Steve. – Nem szívesen hagylak egyedül, különösen nem egy féleszűvel egy fedél alatt.

– Nem lesz semmi baj – felelte Anna, aki már eldöntötte, hogy hétfőn első dolga lesz másik szállás után nézni.

– Elképesztő pofátlanság, hogy ránk hagyta a hurcolkodást. Remélem, utoljára szívatott meg minket. Nagyon fesztelennek tűnik. A lazaságánál csak az önteltsége nagyobb. Meg a magabiztossága. A te érdekedben nagyon bízom abban, hogy legalább rendszerető.

Anna kis híján felhorkantott. Leo szótárában nem szerepelt a „rendszerető” kifejezés. Ő volt a legrendetlenebb fickó, akivel valaha találkozott. Amerre ment, rumlit hagyott maga után.

– Majd váltok vele pár szót, mielőtt elmegyek – dünnyögte Steve.

– Aztán miről? – kérdezte Anna. Alig tudta leplezni a riadalmát. Mi van, ha Leo elszólja magát? Benne volt a pakliban.

– Hogyhogy miről? Arról, hogy legyen rád tekintettel, és ha hoz is ide lányt, ne itt akarja megdugni. Vagy ha mégis, akkor diszkréten csinálja. Mert lefogadom, hogy csajozós típus.

– Steve! Ezt nem teheted! Az ő dolga, hogy mit csinál. – Anna a háta mögött ökölbe szorította a kezét. Kösz, Steve, hogy elém vetítetted a lehető legrosszabb szcenáriót.

Elszorult a torka, ha arra gondolt, hogy Leo majd hazahoz valakit, de végül sikerült megszólalnia.

– Egyébként meg hogy jut ilyesmi eszedbe? Lehet, hogy barátnője van.

Elfelhősödött a homloka a gondolattól, de miért ne lehetne barátnője? Nem bújhat ki a bőréből. Imádták a nők. És Leo is imádta a nőket. Leót mindenki szerette. Nem utolsósorban azért, mert mindig úgy viselkedett, mint egy szeretetre éhes labradorkölyök.

– Ismerem a fajtáját. Lefogadom, hogy nagy játékos. Minden lepereg róla. Az ilyenek képtelenek elkötelezni magukat. De legalább nem kell attól tartanom, hogy rád erőlteti magát.

Anna felvonta a szemöldökét. Nem tudta, hogy sértőnek minősítse a megjegyzést, vagy hagyja annyiban.

– Ezt meg miért mondod?

– Mert valószínűleg nem vagy a típusa. – Steve hitetlenkedő grimaszt vágott. Nem is értette, miért kellett a kérdésnek elhangoznia.

– Kösz – felelte Anna, összefonva a kezét a mellkasán. Steve szavaitól fonnyadt salátának érezte magát.

– Nem úgy értettem, hogy nem vagy vonzó. Nagyon is jól nézel ki. – Steve fél kézzel magához ölelte, szájon csókolta, majd megsimogatta az arcát, és lemosolygott rá. – De neked van eszed. Talán helytállóbb az, hogy ő nem a te típusod. Túl felelőtlennek tűnik. – Steve ezt újabb csókkal erősítette meg, szorosabbra vonva a karját a lány derekán. – Biztos, hogy sok nő vonzónak találja, de, ahogy mondtam… túl lezser. Szeret szabadon jönni-menni, könnyedén veszi a dolgokat. Taxival megy az Ikeába, és rögtön sörökkel megpakolva érkezik. Nem tudom, de olyan érzésem van, hogy a szórakozáson kívül nemigen érdekli más.

– És neked tíz perc elég volt arra, hogy kiismerd – jegyezte meg mosolyogva Anna.

– Mondom, hogy ismerem a fajtáját. Lefogadom, hogy most is társalog valakivel. Nem örülök annak, hogy vele fogsz lakni.

A tetőteraszon Jan és Michaela a korlátnak dőlve a helyi nevezetességeket próbálta megtalálni a terrakottacserepekkel fedett, halványsárga épületek között.

– Gyönyörű! – sóhajtotta Michaela. – Pompásabb kilátást el sem tudok képzelni. Nagyon szeretnék én is egy ilyen helyet a város közepén!

Anna biccentett, mintha értené, miről beszél, pedig nem ez volt a helyzet. A szülei halála óta vidéken élt, bár készséggel elismerte, hogy Prága talán az egyik legszebb város, amelyben valaha járt.

Michaela rámosolygott, és ivott egy kortyot a söréből.

És ezzel el is akadt a beszélgetés: mindenki arra várt, hogy a másik mondjon valamit.

– Régóta laktok a házban? – kérdezte végül Anna, mert valakinek csak meg kellett szólalnia. Steve nem bizonyult túl segítőkésznek e téren. Lekötötte a sörösüvege; igaz, egyébként sem volt nagy társalgó.

– Valamivel több mint két éve.

– És a hölgy a földszinten?

– Ludmila? – Michaela szeme felcsillant. – Ő igazi kincs. Az egyik legrégebbi lakó. De egykor Londonban élt, azért ilyen jó az angolja. A Királyi Balettban táncolt, majd miután hazatért, a Cseh Nemzeti Balett koreográfusa lett. Ő a ház babičkája, azaz nagymamája. Kiválóan süt, és mindenféle finomságot készít nekünk. Karácsonykor vánočkát, húsvétkor meg velikonočni bocháneket. Talán gyümölcskenyérnek lehetne fordítani. A kolacha egyenesen mennyei, igaz, Jan? Ha eredeti cseh dolgot szeretnétek enni, először azt kell megkóstolnotok.

– Helló! Összejövetel van? – lépett be Leo. – Üdv mindenkinek, Leo vagyok. – Az olyan ember könnyedségével, akit mindig, mindenhol szívesen látnak, kezet nyújtott Jannak.

– Jan – rázta meg a kezét barátságosan a férfi.

Michaela is felpattant, hogy bemutatkozzon.

– Itt lakunk a házban, egy szinttel lejjebb.

– Ők segítettek felcipelni a holmidat – fűzte hozzá kimérten Anna.

– Ó, már megérkezett? Remek! Akkor lesz min aludnom. – Leo lepattintotta a kezében tartott üveg kupakját.

Anna hitetlenkedve nézte a laza mozdulatot.

– A matracodra gondolsz? – kérdezte Steve. – Baszottul nehéz volt. Egyébként szívesen.

– Elképesztő, hogy így fel lehet tekerni, nem? – kérdezte Leo, elengedve a füle mellett a csípős megjegyzést. – És rögtön kisimul – mutatta a kezével –, amint levesszük róla a csomagolást! Tényleg lenyűgöző. És igen, köszönöm, hogy felhoztátok. Tudjátok, milyen, ha az ember elmegy az Ikeába. Beledob pár dolgot a bevásárlókocsiba, és mire a kasszához ér, ki sem látszik a holmik mögül.

Jan felnyögött, de Michaela csak nevetett.

– Én is mindig így járok – mondta megértő mosoly kíséretében.

Mivel a teraszon álló négy szék már foglalt volt, Leo a padlóra ült.

– Jó, hogy itt vagytok – nézett Jan és Michaela felé. – Legalább megmondjátok, hová érdemes menni a környéken. Hol van a legjobb kocsma? Fogalmam sincs, hogy pontosan hol vagyunk.

– Ugye tudjátok, hogy a város kerületekre van osztva?

Leo megrázta a fejét.

– Ez itt az ötödik kerület, nagyon kellemes kertváros parkokkal és családi házakkal. Elég dimbes-dombos. A Pod Školoun van egy szupermarket és egy nagyon jó kocsma, ahová hetente legalább egyszer elmegyünk. Általában hétfőn. Szívesen elviszünk titeket is.

– Ez remekül hangzik – lelkesedett Leo. – Lendületet ad a hétnek. Én szívesen veletek tartanék.

– Ezen a héten elfoglaltak vagyunk, de jövő hétfőn este hétkor kopogjatok be értünk – javasolta Michaela. Mosolyától elmélyültek az arcán a bájos gödröcskék.

És pikk-pakk, Leo máris összebarátkozott velük. Annát féltékenység töltötte el, hogy a fiú ilyen könnyen szót ért mindenkivel. Ő máris kevesebbnek érezte magát.

– Jó ez a kis lakás – mondta Leo, és az üveggel a kezében körbemutatott. – Tetszik.

– Irigyeljük tőletek a teraszt.

– Ó, bármikor feljöhettek – ajánlotta vidáman Leo, figyelmen kívül hagyva Anna riadt pillantását. Nem is ismerték ezeket az embereket, Leo máris szélesre tárta előttük az ajtót. – Egyébként a teraszra én is bónuszként tekintek. Nem mintha a lakás nem lenne önmagában is szuper. Kívülről nézve nem erre számítottam.

– Igen, elég csúnya az épület – értett egyet Jan. – Sok hasonlót fogsz látni a környéken. Kívülről hamisítatlan szocialista konstrukciók, de belül a csehek szeretete és szaktudása hatja át mindegyiket. Mi büszkék vagyunk arra, hogy bárhol otthont tudunk teremteni. Mindezzel együtt jó itt lakni a Musílkován. Ha végigmész rajta, látni fogod, hogy szemet gyönyörködtető elegye a réginek és az újnak. És nagyon biztonságos.

– Ez igaz – bólogatott Michaela. – A Cseh Köztársaság Európa egyik legbiztonságosabb országa.

Leo érkezésével gördülékennyé vált a beszélgetés; nem volt benne semmi kényszeredettség. Irigylésre méltó könnyedséggel barátkozott. Anna majdhogynem a fogát csikorgatta. Rendkívül bosszantónak találta a felismerést.

Harmadik fejezet

Anna töltött magának egy csésze kávét, de megmerevedett, amikor meghallotta a konyha felé tartó lépteket. Hétvégén sikeresen kitért Leo elől, de most már hétfő volt, és fél órával korábban Steve is nekivágott az Európán át vezető hosszú útnak.

– Jó reggelt! – köszönt vidáman Leo.

– Jó reggelt. – Anna torka úgy elszorult, hogy alig bírta kipréselni magából a hangokat. Szándékosan nem fordult a férfi felé.

– Gondolod, hogy nekem is jut egy csészényi? – intett Leo a kávéfőző felé, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna.

– Persze – szűrte a fogai közt Anna, és automatikusan levett a polcról egy tiszta csészét. Érezte, hogy lüktet a nyakában az ér, ennek ellenére kitöltötte a kávét, adott hozzá egy kis tejet, majd Leónak nyújtotta. Felötlött benne, hogy folytatja, amibe belekezdett, és továbbra is idegenként kezeli a férfit. De amint végignézett rajta, tovaröppent a gondolat.

Kiszáradt a szája.

Egek! Mikor alakultak ki ezek a görög isteneket idéző idomok? Leo igencsak megférfiasodott az utolsó találkozásuk óta. Ami persze nem csoda, hiszen akkor még nagyon fiatal volt.

Ahogy ott állt, nem volt rajta más, csak a csípője köré tekert, világoskék törülköző, amely nemcsak teste aranyló tónusait emelte ki, hanem az izmos lábát borító, halványszőke szőrzetet is. Meg a kockahasát, a bicepszét, és – állapította meg nagyot nyelve Anna – a köldökénél induló, lefelé keskenyedő, sötétebb szőrcsíkot is.

Tudta, hogy bámul, de Leo természeténél fogva szerencsére észre sem vette. Vidám, nemtörődöm viselkedése most még a szokásosnál is ingerültebbé tette Annát. Hogy viselkedhet úgy a férfi, mintha minden normális lenne? Hogy képes rá, amikor az ő gyomra olyan sebességgel forgott, mint egy betonkeverő?

– Ez tényleg az enyém? – kérdezte Leo a csészét tartó kéz felé biccentve.

– Öö… igen. – Anna igyekezett a fehér csészére és benne a sötét folyadékra koncentrálni, ügyelve rá, hogy véletlenül se nézzen a férfira, és semmiképp se érintse meg az ujjait.

– Hol van a szépfiú? – nézett körbe Leo olyan pillantással, mintha attól tartana, hogy Steve az ajtó mögött rejtőzködik, a szája mégis úgy mosolygott, mintha pikáns viccet készülne megosztani valakivel.

Anna mélyen beszívta a levegőt. Kibillentette az egyensúlyából a pompás test látványa. Igazságtalannak érezte másokkal szemben.

– Elment. Holnap már dolgoznia kell, így korán elindult.

– Akkor ketten maradtunk. Te meg én. – Leo csúfondáros mosolyába némi diadal vegyült. – És? Mióta vagytok együtt?

Anna pattanásig feszült idegei nem bírták tovább.

– Két éve. Nem mintha bármi közöd lenne hozzá. És felvennél valamit? Nincs itt senki, aki kíváncsi a lenyűgöző idomaidra.

Leo elvigyorodott, és végre kivette a csészét Anna remegő kezéből.

– Hiányoztam?

Anna csak nézett. Tudhatta volna, hogy Leo nem fogja komolyan venni a helyzetet.

A férfi szája vidám mosolyra görbült.

– A kitörő lelkesedésből, amellyel tegnap fogadtál, arra következtetek, hogy a szívtipród nem tud rólunk.

Anna nagyot nyelt, majd megrázta a fejét.

– Nem. Nem is kell, hogy tudjon. Bármi történt is köztünk, régen volt. Nagyon fiatalok voltunk. Ami pedig a mostani helyzetet illeti… Nem számítottam ekkora… szerencsétlenségre.

– Mm… finom a kávé – dünnyögte Leo, aki szemmel láthatóan szórakoztatónak találta a helyzetet. – Fura dolog a sors – tette hozzá, és a szekrénynek támaszkodva fél kézzel nyújtózott. Anna próbálta figyelmen kívül hagyni a sima bőrt a duzzadó izmokon.

– Én nem hiszek a sorsban. Inkább a balszerencse számlájára írom a történteket. De ne aggódj – folytatta keserű hangon. – Már ma kérni fogom, hogy keressenek nekem másik lakást.

– Ha ezt akarod – vonta meg a vállát közönyösen Leo. A mozdulattal ismét a mellkasára vonta a lány pillantását. Hogy lehet valaki ilyen dögös? Persze Anna tudta, hogy mi rejtőzik a csinos külső mögött, és ettől el kellett volna csitulniuk a hormonjainak, csakhogy azok nem rendelkeztek a józan gondolkodás képességével, és tombolni kezdtek. Nem lehetett őket kordában tartani. Csak észre ne vegye Leo, hogy milyen hatással van rám még mindig, fohászkodott magában Anna, bár a szégyenkezés valamelyest kendőzte az érzéseit. És a tudat, hogy barátja van.

– Ne érezd úgy, hogy el kell költöznöd miattam – mondta Leo. – Megígérem, civilizált leszek.

Anna hitetlenkedve kutatta a mélykék szempárt, de nem látott benne mást, csak nyíltságot és őszinteséget.

– Értsem úgy, hogy nem viselkedsz férfi módra, és nem ajánlod fel a kiköltözést?

Leo homlokán elmélyültek kissé a ráncok.

– Én? – A hangjába nem kevés hitetlenkedés vegyült.

– Igen, te.

– Már miért költöznék ki? Nem én vagyok az, akinek problémája van.

– Leo, legyél már komoly egy kicsit.

– Az vagyok. Nekem tetszik ez a lakás. Szimpatikusnak találom Jant és Michaelát. Úgy vélem, nem lesz nehéz barátságot kötni velük. És a környék is jó. Eszem ágában sincs elmenni innen. Hiszen csak most költöztem be. Felnőttek vagyunk, ismerjük a békés egymás mellett élés szabályait. Biztos vagyok benne, hogy kellő odafigyeléssel ki tudunk térni egymás elől.

– Egyébként mióta mutatsz érdeklődést a sörkészítés iránt? – Annában győzött a kíváncsiság, így szinte magától csúszott ki a száján a kérdés.

Leo tűnődve végignézett rajta, aztán megadón felemelte a kezét.

– Egyszer találkoztam egy lánnyal, aki mindent tudott a sörökről, és ettől motoszkálni kezdett bennem valami. Egy idő után azonban elveszítettem az érdeklődésemet, és más dolgokkal kezdtem foglalkozni. Aztán, tizennyolc hónappal ezelőtt, egy olyan időszakomban, amikor nem volt különösebb elfoglaltságom, egy alkalommal beszédbe elegyedtem egy sráccal, aki egy mikrosörfőzdét működtet Richmondban. Segítségre volt szüksége… – Leo megvonta a vállát. – Eleinte csak a szállítást intéztem, de aztán egyre jobban belebonyolódtam a sörgyártás rejtelmeibe. Sajnos az ő cége túl kicsi ahhoz, hogy főállásban alkalmazhassanak, főleg úgy, hogy nincs tapasztalatom. Aztán a nyáron megismerkedtem pár olasz fickóval, akik ugyancsak mikrosörfőzdét működtetnek, és beálltam hozzájuk is kisegítőnek. Ekkor jött az ötlet, hogy saját sörfőzdém is lehetne. És most itt vagyok.

Anna megállta, hogy ne mondja ki, amit gondol.

– Szóval jött egy ötlet. Így, egyszerűen. – Ez mindent elárult. Neki viszont a vérében volt a sörkészítés. És azért jött ide, hogy még jobban elmélyedjen benne.

Leo felemelte a kávéspoharát, vidáman a lányra mosolygott, és komótos léptekkel kiment a konyhából.

Anna dühösen nézett utána. Roppant mutatós volt a távolodó hát és a törülköző alatt kirajzolódó tompor.

Csak ne lett volna annyira észszerű, amit Leo mondott! Miért nem látja be, hogy ők ketten nem lakhatnak ugyanabban a lakásban? Ha más nem is, a közös múltjuk teljességgel kizárta ezt.

Fél órával később, indulásra készen, felkapta a táskáját. Még egyszer megnézte magát a tükörben, és úgy ítélte meg, hogy nyugodtan nekivághat a napnak. Miután többször is ellenőrizte a menetrendeket, biztosra vette, hogy időben odaér a megadott címre; szörnyű udvariatlanság lett volna, ha már az első napon elkésik. Sem a leendő szponzorában, sem a programszervezőkben nem akart rossz benyomást kelteni. Sőt nagyon is le akarta nyűgözni őket, különösen a szponzort, hiszen minden segítségre szüksége lesz ahhoz, hogy a sörfőzde beindításához szükséges kellékeket elnyerje; ez volt a fő oka annak, hogy idejött.

Hiába tett erőfeszítéseket, a bácsikája odahaza nem engedte, hogy a gyártásban is kipróbálja magát, az meg, hogy saját sört készítsen, szóba sem jöhetett. Ám ha megnyeri a szükséges eszközöket, és a saját megtakarításait is rááldozza, talán ki tud eszközölni magának egy kis részt az épületből, hogy saját márkával álljon elő. Elvégre voltak részvényei, és az igazgatótanács tagja volt, még akkor is, ha technikailag a vállalat nagyon kicsi hányada volt az övé.

Nagy sóhajjal kilépett az előszobába, ahol rögtön észrevette, hogy Leo, aki mindig, mindenhová az utolsó pillanatban szokott elindulni, menet közben gombolva be a nadrágját, már elment. A szobája ajtaja tárva-nyitva állt, ami nyilvánvalóvá tette, hogy nincs már a lakásban. A felfedezés szinte sokkolta Annát. Hová tűnt a fiúból a rá annyira jellemző spontaneitás? Az a Leo, akit ismert, nem követett szabályokat, és mindig mindent az utolsó pillanatra hagyott.

Miután ismét meggyőződött arról, hogy mindene megvan, elhagyta a lakást. Ám a lépcsőn lefelé menet megpróbálta elemezni az érzéseit. Félelem, idegesség és izgatottság kavargott benne.

– Ezt önmagadért teszed! – mondta magának. – Saját elhatározásból vagy itt, mert ezt akarod csinálni. – Odahaza is kitartott az elképzelése mellett, bár mindenki elvetélt ötletnek tartotta, hogy elmenjen egy távoli országba munkatapasztalatot szerezni, amikor tökéletes állása van a családi vállalkozás irodájában. Inkább nem gondolt arra, hogyan reagálnának, ha tényleg sikerülne elnyernie a sörfőzde nyitásához szükséges felszerelést, és megvalósítaná odahaza a terveit. Még akkor is ezen tűnődött, amikor befordult a sarkon, és egyenesen Leóba ütközött.

A kéz, amely megfogta, hogy el ne essen a lendülettől, gyengéd volt, ahogy a férfi pillantása is. Régen eltemetett érzések kezdtek ficánkolni benne. A szíve ellágyult, mert eszébe jutottak a megismerkedésüket követő első örömteli napok.

– Mégis, mi a fenét… – Valami egészen mást váltott ki belőle a döbbenet. Biztosra vette, hogy Leo már Prága központja felé döcög egy villamoson.

– Nahát… Szia. – Leo egy kávéval teli újrahasznosítható poharat tartott a kezében. – Nagyon finom itt a kávé. Egyszer meg kell kóstolnod. És a reggelijük is kitűnő.

– Te reggeliztél? – kérdezte Anna kicsit ostobán, mert még mindig nem fogta fel, hogy egy ekkora városban éppen Leóba kellett belebotlania, ugyanakkor bosszantotta, hogy a lelke mélyéig megrázta a váratlan találkozás.

– Igen, koblihát ettem. Legalábbis a lány ezt mondta odabenn. Oltári finom. Olyasmi, mint a fánk, zamatos lekvárral. Jó esély van rá, hogy minden reggel beugrom majd ide. Villamossal mész a Dělnickára? – Anna látta már ezt a nevet a Google-térképen, amikor megtervezte az útvonalát. – Szeretem hangosan kimondani a cseh szavakat. Szerinted helyesen ejtjük őket? Tudtad, hogy a helló ahoj, a köszönöm děkuji, a szívesen meg prosím? – Amikor elhallgatott, olyan boldogan mosolygott, mint egy kisfiú, aki ötöst kapott a kiejtési teszten.

És ez a széles mosoly, mint régen, most is ragadós volt.

– Nagyon ügyes vagy – mondta Anna, de magában harcolt, hogy ne ragadja magával a férfi széles jókedve. – Ha így folytatod, hamarosan egész mondatokban fogsz beszélni.

Nyilvánvalónak tűnt, hogy a korábban elhangzottak semmiféle hatást nem gyakoroltak Leóra, bár Anna emlékei szerint nem volt haragtartó.

– Hát ebben nem vagyok biztos. Nagyon trükkösek azok a kis biszbaszok a betűk felett.

– Mellékjelek – mondta Anna. Nem tudta nevetés nélkül megállni a fiú aggodalmas arckifejezését. – Így nevezik őket.

– Látod? Mindennap tanul valamit az ember. Izgatott vagy a mai nap miatt?

Ő biztosan nem az izgatott szót választotta volna – inkább kíváncsiság volt, amit érzett –, Leo azonban, a maga pozitív életszemléletével, mindenkit potenciális barátnak tekintett, így valószínűleg hagyta, hogy elragadja a várakozás öröme. Anna ennél sokkal zárkózottabb volt, így általában a háttérben maradt, nem zavarta, hogy mások beszélnek, és közben megpróbálta felmérni őket. Leo volt az egyetlen, aki a maga szupererejével elérte, hogy Anna magabiztosabbnak érezze magát, és ha úgy hozta a helyzet, kezdeményező legyen egy beszélgetésben. Szívesen adott a lánynak felgyülemlett energiáiból.

Amint megérkeztek a villamosmegállóba, Leo beszédbe elegyedett egy idősebb nővel, akiről kiderült, hogy egy ideig Londonban élt. Mire megérkezett a villamos, már szinte az asszony egész élettörténetét tudta, beleértve, hogy hány gyereke és unokája van.

A villamoson annyian voltak, hogy még állóhely sem jutott nekik egymás mellett. Az utasok, mintha más nem is létezett volna, a telefonjukba mélyedve várták a megállójukat.

Nem kevés zötykölődés után ők is megérkeztek a találkozóhelyükre, a Vnitroblock nevű öreg, kívülről raktárra emlékeztető épülethez, amely belülről nem is lehetett volna modernebb. Voltak benne irodák, egy kávézó, táncstúdió, üzletek, sőt egy mozi is. Csupasz téglafalain, a fényes ipari csöveken, a feketére festett vasgerendákon és a mennyezetet behálózó modern lámpák alatt sejtelmes táncot jártak a fekete keretes ablakokon besurranó reggeli napsugarak. A tágas teret divatos bútorokkal rendezték be; a különféle zónák között hatalmas zöld növények jelentették a válaszfalat. Az asztalok többségét már elfoglalták laptopjaikkal az első látogatók. Sokan kávét kortyolgattak, vagy a telefonjukon olvastak valami halaszthatatlan üzenetet.

– Nézd csak, ott van! – mutatott Leo egy alkóvban elhelyezett asztal felé, amelyen egy nyomtatott tábla állt Společná Kultura felirattal. Anna már tudta, hogy ez közös kultúrát jelent. Szerinte nagyon találóan így nevezték azt a projektet, amelynek részeként ők is Prágába érkeztek.

Egy farmerbe és világoskék pólóba öltözött, piszkafa lábú fiatalember állt a mutatós süteményekkel és tortaszeletekkel megpakolt asztal mellett.

– Helló, Leo Knight vagyok – nyújtott neki kezet Leo.

– Én pedig Anna Love – mutatkozott be Anna is.

– Helló! Jiří vagyok, a Společná Kultura koordinátora. Velem leveleztetek.

– Örülök, hogy végre élőben is találkozunk – mondta Anna.

– Én is örülök, és izgulok is egyben, mert ez az első kulturális csereprogramunk, és remélem, hogy nagy sikere lesz. A ma délelőtti projektindítóra a brit követségről is várunk valakit, aztán itt lesz a főnököm és még néhány kolléga az osztályról, és persze megismerkedtek a szponzoraitokkal is, valamint a fődíjat biztosító üzem képviselőivel.

– Hányan leszünk a projektben? – kérdezte Leo, miközben körbepillantott a helyiségen.

Jiří arcán zavar suhant át.

– Csak ti ketten. Most indítottuk el a programot, és tudjátok… Bízunk benne, hogy minden évben több érdeklődővel számolhatunk. Ez egyébként is csak pilot. Nekünk is új minden. Reméljük, működni fog. Ugyanakkor – tette hozzá széles mosollyal – már most három, nagy presztízsű szponzorunk van.

Anna feltételezte, hogy több résztvevő lesz. Az, hogy rajta és León kívül nem lesz senki, elég nyomasztónak ígérkezett. Mintha tengerimalacok lennének. Kellemesebbnek találta volna, ha mások is vannak a programban, akikkel megismerkedhet, barátságot köthet, megoszthatja a tapasztalatait. Egyáltalán nem tetszett neki, hogy Leóval ők az egyedüli résztvevők, mert így vele kell versenyeznie.

– Hozhatok nektek kávét? – kérdezte Jiří.

Anna ezt az alkalmat ragadta meg arra, hogy négyszemközt váltson néhány szót a kávéért induló férfival.

– Elkísérem. Hátha segítségre lesz szüksége – magyarázta Leónak.

Leót azonban lefoglalta a nézelődés. Megpróbált mindent magába szívni, megjegyezni, és már fényképezett a telefonjával, így szinte meg sem hallotta az odavetett szavakat.

– Kérdezhetek valamit? – fordult Anna Jiříhez, amint hallótávolságon kívül értek.

– Persze. – A férfi széles mosolya bátorságot adott a folytatáshoz.

– Egy nagy szívességet szeretnék kérni. Van rá mód, hogy másik szállást kapjak?

– Miért? Mi a baj a mostanival? Elnézést kérek. Biztosítottak bennünket, hogy nagyon jó lakásról van szó, és a környék is biztonságos.

– Nem, nem. A lakással minden a legnagyobb rendben. Kifejezetten szép. Csak… Hálás lennék, ha találnál alternatív megoldást.

Jiří összeráncolt homlokkal Leo felé nézett.

– Mindketten máshová akartok költözni?

Anna arca megrándult. Nem akarta elkényeztetett díva benyomását kelteni.

– Nem. Csak én.

– Mert bútorozatlan a lakás? Ezen biztosan tudunk segíteni.

– Nem, az nem probléma. – Anna aggódott, hogy esetleg hálátlannak tűnhet a vendéglátói szemében.

Jiří szája megfeszült, arcáról eltűnt a mosoly.

– Ha gondolod, beszélek az irodavezetővel, de semmit sem ígérhetek.

– Nagyon hálás lennék, ha megkérdeznéd.

Jiří homlokán elmélyültek a ráncok.

– Azért jó, ha tudod, hogy ez a košířei lakás nagyon jó helyen van már közlekedési szempontból is. A villamos a sörfőzde előtt tesz le, ahol dolgozni fogsz. És ez a város egyik legzöldebb kerülete.

– Nem is azért akarok elmenni, mert nem jó, hanem… személyes okból – fejezte be Anna kellő nyomatékkal.

Jiří értetlenül nézte, majd vállat vont.

– Meglátom, mit tehetek, de előfordulhat, hogy… – Széttárta a kezét.

Eközben újabb emberek érkeztek. Kis csoportokat alkottak az asztal körül, és egymással versengve kóstolgatták a süteményeket. Leo, Anna természetesen észrevette, a legcsinosabb szőkével beszélgetett.

Jiří egy nagyon fontosnak tűnő férfihoz lépett. A megkülönböztető figyelem alapján Anna arra gondolt, ő lehet az emlegetett főnök. A fiatalember, mint egy jól idomított pásztorkutya, nekiállt összeterelni az embereket.

– Köszöntöm önöket Prágában, a Společná Kultura projekt nyitórendezvényén – kezdte a férfi. – Jaroslav vagyok, az Európai Kulturális Szövetség prágai irodavezetője. Célunk, hogy az egyik legnagyobb exportcikkünk népszerűsítésével baráti kezet nyújtsunk az európai érdeklődőknek, akik azért jönnek ide, hogy bepillantást nyerjenek annak a terméknek az elkészítésébe, amelyet sokan a világ legjobb sörének tartanak.

Ezen mindenki nevetett, bár Anna kissé okafogyottnak találta az ékesszóló frázisokat, tekintettel arra, hogy mindössze ketten alkották az érdeklődők táborát.

– Ahogy azt minden jelenlévő tudja, nagy örömmel hívtuk meg brit barátainkat a város két, talán legpatinásabb sörfőzdéjébe, ahol lehetőségük lesz elmélyülni a cseh sörgyártás ellenlábasok által is elismert csodáiba. Szeretném megköszönni a Šilhov és a Crystal sörfőzdének a projekt nagylelkű szponzorálását, és hogy pártfogásukba vesznek egy-egy résztvevőt. Hasonlóképpen köszönetet szeretnék mondani a brit követség kereskedelmi attaséjának, a Cseh Sör és Maláta Kamarának és az Európai Sörfőzdéknek, akik a két ifjú sörkészítő, Anna Love és Leo Knight közül kiválasztják majd azt, aki a fődíjat, a sörkészítő felszerelést, amelyet a Heinmann Brew Tech bocsát a projekt rendelkezésére, elnyeri. A nyertes sört, mintegy különdíjként, a Malé náměstí városrészben megrendezésre kerülő Cseh Sörök Karácsonyi Fesztiválján is bemutatjuk majd.

A beszédet udvarias taps követte. Anna Leóra nézett, aki visszanézett rá, majd felvonta a szemöldökét. Eddig egyikük sem tett említést arról, hogy nyerni akar. Bár az esélyük így, hogy csak ketten voltak a projektben, tetemesen megnőtt az előzetes várakozásukhoz képest, Anna egyáltalán nem örült annak, hogy éppen Leo Knight az ellenfele. Nagyon akarta a díjat, és bosszantotta, hogy Leo ugyanannyira feni rá a fogát, mint ő, annak ellenére, hogy híres és gazdag családja van, akik mindig és mindenben mellette álltak. További öt perc elteltével Jaroslav befejezte a hivatalos köszöntőt, időt és teret hagyva a résztvevők „kötetlen beszélgetéséhez és egymás megismeréséhez”, ami elég ironikusan hangzott így, hogy csak ketten voltak, és egyébként nagyon jól ismerték egymást. Anna tudta például, hogy Leo iszonyú rendetlen, mindent szétdobál maga körül, akár egy tornádó. Bár ha tisztességes akart lenni, be kellett ismernie, hogy eddig sem földre dobott nedves törülközőt, sem hanyagul elhajított alsónadrágot nem talált utána a lakásban. Sóhajtott. Így is rengeteg időt kellene kitölteniük.

A csinos szőke hangos nevetése sokak figyelmét felkeltette, és amikor Anna odanézett, a lány éppen megpaskolta Leo kezét, és mosolygós arcát egész közel tolva a fiúhoz, fennhangon megjegyezte:

– Nagyon vicces vagy, tudod?

Anna, nem először, megmagyarázhatatlan sértettséget érzett. Nem volt féltékeny – nem is volt rá oka, hogy az legyen. Inkább kiábrándítónak találta, hogy a férfi ezen a téren sem változott.

– Anna, megérkezett Jakub – szakította félbe Jiří a gondolatait. – Ő a prágai Šilhov sörfőzde vezetője, egyben a vendéglátód.

– Helló, nagyon örülök, hogy megismerhetem. Megtisztelő, hogy ilyen sokat utazott csak azért, hogy nálunk mélyedhessen el a cseh sörkészítés rejtelmeiben. – Jakub arcára kedves ráncokat rajzolt a mosoly. – Mi a véleménye Prágáról?

Anna nyelt egyet, aztán szemügyre vette a pofaszakállas, megnyerő arcot.

– Még nem sokat láttam belőle, de ezt gyorsan igyekszem pótolni.

– Közben próbáljon ki néhány finom sört is.

– Szándékomban áll – mosolygott vissza melegen Anna.

Gyors pillantást vetett Leo felé, és észrevette, hogy hozzá meg egy trendi sötét keretes szemüveget viselő, divatosan rövidre nyírt hajú, fiatal férfi csatlakozott.

– Ő ott Karel a Crystal sörfőzdéből – magyarázta Jakub merev arccal, mert észrevette a lány szemében felvillanó érdeklődést. A fejét csóválta, és legörbült a szája. – Annyi ötlete van, hogy szinte felemészti. Mindent meg akar változtatni. Nem kell neki más, csak az új. Folyton valami innováción töri a fejét. Szerencsére szép számmal vagyunk olyanok is, akiknek számít a történelem. A sörfőzésnek több évszázados hagyományai vannak Csehországban. Szerintem nem bűn, ha ezeket követjük, és elég sok hozzáértő osztja ezt a véleményt. – Megfeszült a szája. – Hamarosan maga is meglátja, hogyan készül az igazi sör. Miért kellene bármin változtatni, amikor a meglévő termék maga a tökély?

– Nagyon jól beszél angolul – jegyezte meg Anna.

– A nagyapám RAF-pilóta volt a háborúban, és angol lányt vett feleségül. Ő a nagymamám. A háború után hazajött, és átvette a sörfőzdét. Csak sajnos túl gyorsan megérkeztek a kommunisták. Szerencsés voltam, mert megengedték, hogy ott maradjak, de már nem mi voltunk a tulajdonosok. – Jakub szája megrándult. – Aztán, amikor jött a fordulat, bizonyítani tudtam, hogy a cég az államosítás előtt a családomé volt. Sok vonatkozásban a régi hagyományokat és módszereket folytattuk. Azokat, amelyeket évszázadokon át alkalmaztak. Természetesen nálunk is voltak változások, de eszembe sem jutott, hogy a fürdővízzel együtt kiöntsem a gyereket is. Feltételezem, ismeri ezt a mondást?

– Igen, ismerem – felelte mosolyogva Anna. Lenyűgözőnek találta a férfi megkérdőjelezhetetlen szenvedélyét.

Közben látta, hogy a terem végében a szöszi visszaadja Leónak a telefonját. Kis híján hangosan felnevetett. Még csak három napja voltak Prágában, de Leo már gyűjtötte a telefonszámokat.

– Természetesen a város nem csak a sörről szól. Az egészet átitatja a kultúra, elég, ha David Černý cseh szobrász Spitfire-testű pillangók című alkotását említem. – Jakub komikus képet vágott. – Óriási, Spitfire repülőgépekből készített pillangókról van szó. Nem vagyok benne biztos, hogy pilóta édesapám tetszését elnyerné egy ilyen installáció, de én nagyon izgalmasnak találom. – Óvatos pillantást vetett a fiatalabb sörkészítő felé. – Nem vagyok annyira vaskalapos, hogy minden újtól elzárkóznék.

– Biztosan lenyűgözőek lehetnek. – Anna a férfira mosolygott. Elragadónak találta a lelkesedését. – És, gondolom, hatalmasak.

– Hát elég nagyok. – Az órájára pillantott, és kissé szégyenlősen, mégis cinkosan elvigyorodott. – Ha gondolja, útban a sörfőzde felé tehetünk egy kitérőt a Quadrio bevásárlóközpont felé. Kicsit hosszabb lesz így az út, de Kafka forgó fejét is láthatjuk közben, és még egy Černý-alkotást.

Annát lenyűgözte a komoly felszín mögött felvillanó játékosság, és rábólintott az ajánlatra.

– Remekül hangzik. Már hallottam a Kafka-fejről, és láttam is róla képeket. Nagyon szeretném megnézni.

– Kitűnő. Indulhatunk? – kérdezte Jakub, és már mutatta is az utat.

Anna érezte, hogy oldódik benne a gyomrát szorító stressz. Kifejezetten aranyosnak találta Jakubot, és volt egy olyan érzése, hogy jól kijönnek egymással. Sőt határozottan az volt a benyomása, hogy a felajánlott két munkahely közül neki jutott a jobb.

Negyedik fejezet

Jó éjt, Leo! – integetett Veronika az asztala mögül a fiú után a Crystal sörfőzdében töltött harmadik nap végén. A lány asszisztensként dolgozott a cégnél, bár Leo úgy látta, hogy elég lazán kezelte a kötelességeit. A figyelme legnagyobb részét a mobiltelefonja és a közösségi média kötötte le. Nem mintha Leót ez zavarta volna, különösen, amikor a lány nagylelkűen felajánlotta, hogy megmutatja neki a város látványosságait.

– Jó éjt! – válaszolta kedvesen.

– Még egyszer köszönöm a tegnapi estét – tette hozzá halkabban Veronika, és szendén megrebegtette a szempilláit. Leo szélesen elmosolyodott. Remekül elvoltak egymással, bár ártatlan flörtölésnél több nem történt köztük.

– Én köszönöm, hogy velem tartottál – mondta Leo. – Az a bár fenomenális volt. A sörről nem is beszélve.

– Bármikor megismételhetjük. Sok jó hely van Prágában, és én szinte mindet ismerem. Mit szólnál, mondjuk, a holnaphoz? Munka után?

– A holnap, sajnos, nem jó. Talán a jövő héten valamikor. – Natálie, a lány, akivel a bemutatkozó programon ismerkedett meg, küldött neki SMS-t, amelyben felajánlotta, hogy másnap este elviszi a Lod’ Pivovarba, az úszó sörözőbe a Moldván, és már elfogadta a meghívást.

– Leo! – kiáltott oda neki Karel a félemeletről. – Várj! Elkísérlek egy darabig.

Leo figyelte, ahogy Karel könnyedén leszaladt a fémlépcsőn. Félemeleti irodája a rozsdamentes csövek és sörtartályok között volt. A férfi némi túlzással egy mérföldet futott percenként, mert képtelen volt megülni a fenekén. Szinte folyamatos mozgásban volt az íróasztala és a komputerizált termelésirányító érintőképernyő között. Büszke volt rá, hogy akár a mobiltelefonjáról is beavatkozhatott a gyártási folyamatba.

A macskaköves burkolaton lépkedve Karel elnézést kért, amiért a mögöttük álló napokban kevés ideje volt Leóra.

– Tényleg sajnálom, de elég őrült ez az időszak. Én vagyok a kereskedelmi igazgató, a marketingigazgató és a vezető sörfőzőmester egy személyben. Remélem, azért volt, aki gondodat viselte.

– Volt – mondta Leo. – Már a kezemet is bepiszkíthattam, és nagyon élveztem. – Egész délelőtt malátás árpát lapátolt a nagy keverőtartályba, és azóta is az orrában érezte az ismerős illatot.

– Az jó, bár én szeretném, ha ennél többet is csinálnál. Kellene például beszélnünk a sörről, amit készíteni szándékozol. A győzelmed jó publicitást jelent majd a cégnek. Első alkalommal indítottunk ilyen projektet, és sokan kíváncsiak az eredményre.

– Nem azt akartad mondani, hogy az esetleges győzelmem? – Leo mulatságosnak találta főnöke túlzott optimizmusát. – Ha elfelejtetted volna, van egy versenytársam.

Karel csak legyintett.

– Akit Jakub Šilhov szponzorál. Nem kell aggódnunk az öreg miatt. Akkor sem tudna új recepttel előállni, ha pisztolyt nyomnának a halántékához. Ő csak egy módon tud sört készíteni. Nálunk nem ez a helyzet. Itt bármit megtehetünk, amit csak akarunk. Feszegethetjük a határokat. Kísérletezhetünk. Az élet nem egy helyben áll. A sörgyártásnak is fel kell vennie a tempót. Mi többféle komlót vásárolunk. Jakub az eredeti Saazra esküszik, és a háromszori főzésre. Mi értelme? Én inkább az infúzió felé hajlok, de te eljátszadozhatsz bármivel.

– Kösz – dünnyögte Leo. Nem mintha különösebben értett volna bármelyik módszerhez, de azt tudta, hogy a főzés időigényes, és ez jelentősen befolyásolja a gyártási folyamat tartamát. Az infúzió valóban egyszerűbbnek tűnt.

– Rengeteg múlik a marketingen. Mert bár remekül hangzik, hogy kétszáz éve ugyanazt a sört csinálod, de az ízlés… nos, folyamatosan változik. Az emberek megunhatják, hogy mindig ugyanazt kell inniuk.

Leo bólintott.

– Alig várom, hogy nekiállhassak.

– Én is, ember. – Karel elvigyorodott. – A sörkészítés a véremben van, még akkor is, ha elvették tőlem.

– Elvették?

– Aha. – Karel szája megrándult. – A családom sörfőzdéje a kommunizmus alatt állami tulajdonba került. Sajnos azonban, amikor a kommunistákat kiebrudalták, az apám nem tudott tulajdonjogot igazolni, a fivére viszont igen, így az övé lett az egész.

– Szívás.

– Nekem mondod? – Karel szeme összeszűkült. – Az apám tele volt innovatív ötletekkel. Tíz évembe került, hogy a Crystalt felépítsem és beindítsam, ma viszont nincs olyan hely Csehországban, ahová ne szállítanánk. Sőt nemrég a német, a lengyel és a litván piacra is sikerült bejutnom. Egy nap visszaszerzem a teljes örökségemet, és akkor majd kiderül, ki készíti a legjobb sört Csehországban.

A vehemencia, amellyel beszélt, nem hagyott kétséget afelől, hogy ez így is lesz.

A megállónál elköszöntek egymástól. Leo felszállt a villamosra, Karel pedig a metró felé folytatta útját.

A lakásba lépő Leót kellemes zene fogadta, és valami finom illat, ami csak a konyhából jöhetett. Megkordult a gyomra. Aznap katasztrofális ebédet kapott. Amit választott, az nem az volt, amire gondolt, és a savanyú káposzta dominált benne, amit utált. Mivel még nem sikerült eljutnia a közeli szupermarketbe, így gyakorlatilag a pékség nagyon finom kenyerén és azon a darab sajton élt, amelyet egy kisboltban vásárolt egyik este hazafelé menet.

A konyhában otthonos kép fogadta. Anna Dua Lipa „Dance the Night” című számára táncolt. Leo vigyorogva az ajtófélfának támaszkodott, és a lányt figyelte, amint a csípőjét ringatva megkavart valamit a tűzhelyen.

– Leo! – kiáltott fel Anna ijedten, amikor megfordult. – Mióta állsz itt?

– Elég régen ahhoz, hogy lássam a táncbemutatódat. Tetszettek a mozdulataid.

Annának majd egy percre volt szüksége ahhoz, hogy kimértté váljon, és helytelenítő hangon tudjon válaszolni.

– Nem számítottam rád.

– Nem? De hisz itt lakom.

– Hah! Hogy is felejthetném el! De… még egyszer sem értél haza ilyen korán. Negyedóra, és tied a konyha. Átadom a terepet.

Leo elkomorodott.

– Nem kell átadnod semmit. Nem zavarsz.

Anna vállat vont, és visszafordult a tűzhelyhez. A vízforralóval próbálta magát lefoglalni.

– Valaminek nagyon jó illata van. – Leo beleszimatolt a levegőbe, és a pulton lévő fakanállal belekotort a mártásban, amelyet az illata alapján bolognai szósznak gondolt.

Anna úgy tett, mintha nem venné észre, és elővett a konyhaszekrényből egy nagy fazekat meg egy zacskó spagettit.

– Mindig jó bolognait főztél – dünnyögte Leo, majd kivett a szószból egy kanálnyit, megfújta, és a szájába vette. – Mmm… Finom.

– Leo! – Anna a pultra tette a tésztát, és ellenségesen végigmérte a férfit.

Leo mulatságosnak tartotta a bosszankodását, bár látta, hogy Anna inkább meglepett, mint haragos. Leo mindig élvezte, ha ugrathatta. Legalább kirángatta kicsit a komolyságából.

– Most is nagyon eltaláltad – tette hozzá vidám kacsintás kíséretében.

Anna keresztbe fonta a karját.

– Tudod, mit? Vegyél belőle nyugodtan. – A hangjában rejlő gúny azonban hatástalan maradt.

– Már vettem. De még veszek egy kicsit, hogy lássam, tényleg olyan jó-e. – És mivel tudta, hogy Anna irritálónak fogja találni, lenyalta a fakanalat, és ismét megmártotta a szószban.

– Leo! Ez… gusztustalan! Nem hiszem el, hogy képes voltál visszatenni ugyanazt a kanalat.

– Ez sem rosszabb, mint a csókolózás – válaszolta vállat vonva Leo. Látta, hogy a lány nyel egyet. Nem tartotta magát kicsinyesnek, de most elégedetten nyugtázta, hogy sikerült kiprovokálnia ezt a beszédes reakciót. – Nincs fertőző betegségem. Vagy ha van is, nem tudok róla.

Anna szája megfeszült, aztán felcsillant a szeme.

– És ha nekem van?

Leo elnevette magát, majd megfenyegette a lányt a fakanállal.

– Ügyes próbálkozás, Anna. Nagyon ügyes.

Anna sóhajtott, és égnek emelte a szemét.

– Azt hittem, már benőtt a fejed lágya. – Közben felforrt a víz. Amikor a forraló kattant, Anna felkapta, és a száraz tésztára öntötte a vizet.

– Úgy látom, elég sokat főzöl – jegyezte meg Leo reménykedve.

Anna úgy tett, mintha nem hallotta volna. Közönyösen sót hintett a fortyogó fazékba; eszébe sem jutott, hogy megforduljon.

– Már immunis vagyok a kölyökkutya-pillantásokra, Leo.

Leo felszisszent, de nem mozdult. Elgondolkodva nézte a lány merev hátát. Mintha elveszítette volna a humorérzékét, és ezt nagyon szomorúnak találta.

– Finomabb az étel, ha mások is esznek – erősködött.

Anna nem fordult felé, de fogta a tésztás zacskót, és kirázott belőle még egy adagot. Közben apró mosoly játszott a szája körül.

– Szeretnéd, hogy megterítsek? Kint is ehetünk. Nagyon szép este van.

A lány válla megfeszült. Aztán kétségbeesetten sóhajtott.

– Nem adod fel, igaz?

– Nem, ha valami megéri, hogy kitartó legyek. És a spagettid egyértelműen ilyen. Hozhatok neked egy sört?

Anna kényszeredetten nevetett.

– Hozzál. És igen, megterítheted az asztalt. És ha már ilyen készséges vagy, reszelhetsz egy kis parmezánt. Tedd hasznossá magad, rendben?

– Én mindig hasznos vagyok – vetette oda vigyorogva Leo. – És szeretni való.

– Ennyire azért nem ragadtatnám el magamat. – Anna ajkáról eltűnt a mosoly. – Legyél hálás, hogy megosztom veled a vacsorámat. Csak nehogy hozzászokj.

– Megértettem. – Leo hangja komoly volt, de az, ahogy szalutált, gyengítette a komolyságát.

– Ott találod a parmezánt – mutatott Anna a hűtő felé. – A reszelőt meg itt. – Azzal kihúzott egy fiókot, és arrébb lépett, hogy a férfi kivehessen az alsó szekrényből egy tálat. Amint ez megtörtént, Anna is lehajolt, kivett ugyanonnan két tányért, majd megpördült, hogy egy pillanatra betolja a sütőbe. Olyan harmonikusan mozogtak, mintha koreográfiát követtek volna. Vagy lehet, hogy a testük emlékezett ilyen jól a mozdulatokra?

Tíz perccel később már odakinn élvezték az alábukó nap utolsó sugarait.

– Egészségedre! – emelte fel a söröspoharát Leo.

– Egészségedre! – válaszolta Anna.

– És köszönöm. Tudom, hogy igazából nem akartál egyedül vacsorázni.

– Tévedsz, Leo. Pontosan az volt a szándékom. Ne akarj levenni a lábamról. Immunis vagyok. Tartogasd a bűverődet az új cseh barátnőidnek. Biztosra veszem, hogy értékelni fogják.

– Már az is baj, ha barátkozom? Munka után beültem valakivel egy bárba. Lődörögtünk kicsit a városban.

– Nem tudsz kibújni a bőrödből, igaz? – Anna hangja keserűen csengett.

Leo felemelte a kezét.

– Szabad ember vagyok, nem? Semmi olyat nem csináltam, amiért bocsánatot kellene kérnem. – Elege volt abból, hogy örökké igazolja magát a lány előtt. Aki akkor sem figyelt oda rá igazán, amikor alapos oka lett volna, hogy meghallgassa. Most sem számított másra.

Anna szkeptikusan felvonta a szemöldökét.

– A pokolba, Anna! – kiáltott fel Leo. – Miért kell mindenben a rosszat látnod?

– Talán azért, mert az esetek többségében helytállók voltak a megfigyeléseim.

– Nem igaz. Szinte mindig tévedtél. – Leo ledobta a villáját. Elment az étvágya. – Köszönöm a vacsorát, de már nem vagyok éhes. – Tudta, hogy gyerekes dolog kirohanni, de ezt nem érdemelte meg. Szerette a nőket, azok is szerették őt, de soha senkinek nem hazudott, és bármit gondolt is róla Anna, soha nem csalta meg, és soha nem csapott be senkit.