– részlet –

Fordította: Petrikovics Edit

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Cecilie Enger: Det hvite kartet
Copyright © Gyldendal Norsk Forlag AS 2021
Hungarian translation © Petrikovics Edit, 2022
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2022
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

TYPOTEX VILÁGIRODALOM
ISSN 2064–2989
ISBN 978 963 493 187 4

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Laik Eszter
Borítóterv: Nagy László
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Első rész

1

1873 egy nyár végi estéjén Bertha Torgersen az új hídon szaladt, amely a tengerszoros túloldalán fekvő szigetet kötötte össze a szárazfölddel.

Bertha élete eddig nem sokban különbözött a többi haugesundi gyermek életétől. Az édesanyja meghalt a húga születésekor, aki ekkor szintén életét vesztette. Az apja ezután feleségül vett egy nála tizenhét évvel fiatalabb nőt, a lakás pedig tele volt gyerekekkel, idősebb rokonokkal és bérlőkkel. Száradó ruhákkal, ételek és emberek áporodott szagával, köhögéssel és nevetéssel. Istenhittel és a jobb anyagiakról szőtt álmokkal.

Bertha ekkor aligha sejthette, hogy ez a loholás, amint kötelességeit és az embereket a lakásban hagyva a Bakarøynåra rohan, gyermekkora legszabadabb pillanatait jelenti. Semmi sem volt ezekhez a kiruccanásokhoz fogható, amikor kifulladva, egymagában állt a lapos sziklán odakint, a sziget túlsó oldalán, és a kisebb-nagyobb hajókat számlálva bámulta a hullámokat és a tengert.

És később, miután elfújták a gyertyát, és a kis féltestvére elaludt a közös ágyukban, egyenként felidézte a hajókat, amelyeket látott. Csak úgy kalimpált a szíve, miközben elképzelte, merre tarthat a vitorlás, vagy kiélvezte egy daliás termetű tengerész látványát, amint egzotikus és nyüzsgő kikötőkben sétálva egy szép ékszert keresett imádott lányának, aki maga Bertha volt. Vagy éppenséggel egy háromárbócos bark fedélzetére álmodta magát, ahol a kapitány lányaként jobban ismerte a szélirányt és a tenger rezzenéseit, mint maguk a matrózok.

Természetesen senkinek sem beszélt ezekről az álmokról, hisz’ nem tudott többet a tenger áramlatairól vagy a szél irányáról, mint a többi haugesundi gyerek, ahogy az apja sem a kormányt fogta valamely hajó fedélzetén, helyette álló nap vért, belet és húst markolt. Fiatal kölyökként indult útnak észak felé Egersundből, hogy a bátyja üzletében helyezkedjen el. Miután hosszú éveken keresztül boltosként dolgozott, Josef Torgersen mára mészárosként alapított saját üzletet.

Bertha tehát ebben a pillanatban a hídon szaladt, cipőjének talpa a pallón csattogott.

A sziget, ahová tartott, a térképen a Hasseløy nevet viselte, ám az emberek csak Bakarøynåként emlegették, egy pék miatt, aki egykor ott élt.

A hajógyárhoz, a Haugevervenhez érve lelassított az óriási vitorlás hajó köré emelt állványzat előtt. Az építmény hatalmas, védelmező csontvázra hasonlított. A földön ácsorgó munkások apró pálcikaembernek tűntek a félkész kolosszus mellett.

Bűntudatot kellett volna éreznie, amiért tizedik évében járó nagylány létére magára hagyta a kistestvéreivel és a háztartással mostohaanyját, de annak ellenére sem gyötörte a lelkiismerete, hogy hallotta, amint Serine arról panaszkodik az apjának, mennyire fáradt. Nem szokott csak úgy kirobogni ide anélkül, hogy ne vitt volna előbb vizet, ne segített volna a kishúga körül, vagy ne írta volna meg a leckéjét, ám ezen a délutánon Bertha figyelmetlen volt, megbotlott valamiben, és leverte a zöld-piros üvegvázát, amelyet az apja és Serine nászajándékba kapott. Bár összeszedte a szilánkokat, és bocsánatot kért, Serine szörnyen dühös lett, és azt kiabálta a mostohalányának, hogy tűnjön el a szeme elől.

Így aztán Bertha életében először anélkül rohant el a megfigyelőhelyként használt sziklához, hogy bárki tudott volna a hollétéről.

A sziklaszirthez érve mégis megtorpant, ugyanis valami különös dolog történt.

Valaki az ő helyén álldogált.

Márpedig ott semmi keresnivalója nem volt senkinek.

Egy fiú volt, talán néhány évvel idősebb nála. Magabiztos tartással, mozdulatlanul állt a kövön, háttal Berthának. A tengerben tükröződő, kora esti, aranysárga égboltot bámulta. Bertha érezte, ahogy elfutja a méreg, ugyanakkor el is szégyellte magát, hiszen tudta, hogy sem a kilátás, sem a kő nem az ő tulajdona. De még sosem történt ilyesmi, meg sem fordult a fejében, hogy bárki más is felkeresheti a nagyvilágban ugyanazt a pontot, amelyre a sajátjaként gondolt.

Miközben továbbra is tíz-tizenkét méterre állt a fiútól, észrevette, hogy az fehér sildes vászonsapkát visel, amely távolról postássapkára emlékeztetett, valamint kék inget és egy elnyűtt pulóvert. Lehet, hogy egy eltévedt postás? A sötét nadrág meglehetősen nagy volt rá, hózentróger tartotta a helyén. Valószínűleg mégsem postás volt, mert mezítláb állt a kövön, és Bertha egy pár jócskán kitaposott cipőt pillantott meg mellette a földön.

Tanácstalanul toporgott. Mi van, ha a fiú megfordul, és észreveszi, hogy ott áll, mintha együgyű lenne, vagy kémkedne? Köhintett egyet, és apró lépésekkel a fiú háta felé indult. Ekkor az tett egy lépést jobbra, mintha hellyel akarná kínálni a sziklán. A kislány fellépett mellé.

A fiú nem szólt semmit, így Bertha is csendben bámult a nyugat felé hosszan elnyúló szigetek irányába, pillantása a hajókat kereste. De nem látott sem kétárbócos szkúnereket, sem három- vagy többárbócos teljes vitorlázatú hajókat, amelyek a legszebbek voltak mind közül, csak két kisebb egyárbócos vitorlást és három különböző méretű halászhajót. Néhányan befelé tartottak a Smedasundetbe, mások kifelé indultak a nagyvilágba, Bertha figyelme azonban mindvégig a mellette álló fiúra irányult.

Az egyszer csak így szólt:

– Tengerre fogok szállni.

Bertha a fiúra nézett, ám az még mindig a vizet bámulta. A sapka ellenzője beárnyékolta a szemét, az orra azonban éles volt, a szája pedig komoly.

Mi van, ha arra vár, hogy mondjon valamit? A fiú ebben a pillanatban megmozdult – talán elvesztette a türelmét?

Így aztán Bertha ezt mondta:

– Én is.

A fiú nem reagált, Bertha pedig azon töprengett, vajon elvetette-e a sulykot azzal, hogy egy ifjú férfiemberhez hasonlóan ő maga is a tengeren képzeli el az életét.

Ennek ellenére megismételte:

– Én is tengerre fogok szállni.

A szeme sarkából látta, hogy a fiú bólint, és gyorsan hozzátette:

– De nem halász leszek. Valami más. Talán egy másik városban. Te halász leszel? Vagy… már az is vagy? Mert Torger, a bátyám az lesz. Saját hajót akar.

A fiú hallgatása összekuszálta a gondolatait, ugyanakkor kíváncsivá és izgatottá tette, még ha valójában csendben kellett volna is maradnia.

– Nem – felelte a fiú egy idő után. – Nem halász leszek. De ki fogok hajózni.

– Amerikába?

– Még az is lehet.

– Az apád Amerikában van?

– Nem.

– Halász?

– Sokat kérdezősködsz.

De azért csak válaszolt:

– Halász volt.

– Már nem az?

– Nem. Meghalt.

– Ó, értem. Az anyám is.

– Meghalt?

– Igen.

– Ó, értem.

Bertha újra felpillantott rá. A fiú továbbra is komoly pillantással fürkészte a tengert és az eget.

Úgy tizenöt-húsz méterre tőlük egy sirály vergődött a vízben. Mintha egészen váratlanul bukkant volna fel a víz alól, és láthatóan beleakadt valamibe. Egy hálóba vagy egy varsába.

– Nem tud kiszabadulni! – mutatott Bertha a fehér madárra, amelynek csapkodása és kétségbeesése néhány másodperc alatt betöltötte a tengert. Hangos és panaszos rikoltást hallatott, akár egy ember.

Bertha úgy érezte, mintha a madár rémülete benne növekedett volna. Mintha őt magát húzta volna lefelé valami ismeretlen erő.

A felnőttek valamennyi intelme, mely szerint soha ne menjenek be a vízbe, a sirály iránt érzett szánalomba fulladt, mert ha már a fejébe vette, hogy megmenti a madarat, akkor muszáj odaküzdenie magát hozzá, még ha csupán néhány karcsapásnyit tud is úszni. Leugrott a szikláról, a vízpart felé rohant, és kioldotta egyik barna bőrcipője fűzőjét. A fiú közvetlenül a nyomában volt, lerúgta magáról a nadrágot, letépte az inget, a pulóvert és a sapkát, majd szürke, kopott alsóneműjében a vízbe gázolt.

De mi van, ha a madár azért rikoltozik a tengerben, hogy magához csalja a fiút, és lerántsa a sötétségbe? Hogy ugyanaz a halál ragadja magához, amely a tengerészeket nyeli el.

Mihez kezd, ha a fiú eltűnik a felszín alatt? Akkor aztán utána kell úsznia. Feszülten nézte, ahogy öt-hat gyors karcsapást tesz befelé a tengerbe.

Igen, képes rá, megmentheti őt és a madarat is a fulladástól, ha egyetlen másodpercre sem engedi el őket a pillantásával.

Ám a fiú ekkor visszafordult, és Bertha látta, hogy tágra nyílik a szeme. Továbbra is meredten bámulta, miközben kifulladva partra kászálódott.

– Túl hideg a víz. – A fiú olyan gyorsan kapkodta a levegőt, hogy a szavak szaggatottan hagyták el az ajkát.

De hová lett a sirály? Bertha sehol sem látta.

– Eltűnt! – A hangja elcsuklott.

Vajon a fiú is úgy vélte, hogy van valami különleges ebben a sirályban, ezért próbálta megmenteni? Hiszen aki a part mentén élt, jól tudta, hogy nap mint nap emberek és állatok vesznek oda a tengerben.

Nem merte megkérdezni.

– Biztosan elragadta valami nagyobb állat – mondta a fiú, és megkérte Berthát, hogy forduljon el.

A lány engedelmeskedett, a fiú pedig kibújt vizes ruhadarabjaiból, és felvette a szárazakat.

– Mehetünk együtt, ha szeretnéd – javasolta.

Bertha bólintott.

– Igen.

Keresztülvágtak a sziklaszirten, ahol a bozótos örök harcot vívott a széllel. Errefelé minden növény lassan és a talajon kúszva nőtt, egyik sem ért a lábszáruk közepe fölé. Hatalmas heringhordóraktárak, tanyaépületek, csónakházak, disznóólak és szorosan összezsúfolódott lakóházak mellett haladtak el.

Egyikük sem szólt semmit, amíg meg nem álltak az egyik kis háznál a híd mellett. A kéményből felszálló sűrű szürke füst a szomszédos ház felé sodródott, amely inkább csak egy fészerre emlékeztető, egyszerű deszkatákolmány volt. Előtte egy termetes asszonyság teregetett néhány holmit egy ruhaszárító kötélre, miközben buzgón átkozta a szomszéd kéményéből gomolygó füstöt.

A fiú nem fordult meg, mialatt végigegyensúlyozott az út és a bejárati ajtó közötti sártenger fölé fektetett deszkákon. De valamiféle üdvözlésre emelte a kezét.

2

1878

Bertha a tükörképét szemlélte a folyosó ablaktábláján, amely a hátsó udvarra nézett, a disznókra, a kis pékségre és az árnyékszékre. Az olajlámpa fényében lassan lefelé görbítette a szája sarkát, hogy megnézze, ez felnőtt módon szigorúvá teszi-e arcát, vagy inkább csak valamiféle gyerekesen durcás külsőt kölcsönöz neki. Lenézett a hosszú gyapjúruhára, amelyet a mostohaanyjától, Serinétől örökölt meg, és arra gondolt, hogy ettől legalább felnőttesnek tűnik a megjelenése. Karcsúsítás nélküli, sötétkék galléros darab volt. A ruha praktikus kötényzsebébe dugta kezét, és ismét a saját megvilágított arcát vizslatta. Túl kereknek találta, nem volt különösebben markáns, sem mandula formájú, mint Amalie arca, akivel egy osztályba járt. Most először merült fel benne a gondolat, hogy törődnie kell azzal, hogyan néz ki, és hogy mások valamiféle véleményt formálhatnak róla. Nem úgy, ahogy az iskolában és otthon tanulta; hogy köszönje meg az ételt, legyen segítőkész és engedelmes, meg effélék. Ez valami más volt, valami homályosabb és megfoghatatlanabb, olyasmi, ami a felnőttek világához tartozott. Mintha egy másik Bertha lapulna egy előretörő hullám mögött, és amikor ez a hullám felemelkedik, olyan dolgokat lát és ért majd meg magáról, amelyek ebben a pillanatban nem hozzáférhetők a számára.

Bertha átlagos alkatú volt, se nem vaskos, se nem vékony, magasabb, mint a vele egykorúak, világosbarna haját középen elválasztva, többnyire a hátát verdeső copfba fonva viselte. Jobb szemére bandzsított kissé, de nem törődött vele különösebben.

Kritikus pillantással vizsgálta saját magát mint leendő nőt. Vajon hasonlít az édesanyjára? Nem tudta. Karen Marie Løvaasról sem fénykép, sem festmény nem maradt, azon néhány alkalommal pedig, amikor megkérdezte az apját, az szűkszavú és zárkózott lett, és csak annyit mormolt az orra alatt, hogy nem emlékszik.

A lakás, amelyben éltek, arról árulkodott, hogy a család jó anyagi helyzettel bír. Az apja keményen dolgozott; pénzt tett félre, hogy kölcsönt vehessen fel és saját lakást vásárolhasson a Strandgatentől délre az egyik ház földszintjén. Az apa fivéreinek segítségével egy nagyobb lakást három kisebbre alakítottak át, hogy a bankkölcsönt a két másik háztartás bérleti díjából fedezhessék.

Mindig volt ennivalójuk, elegendő tüzelőjük, a padlót rongyszőnyegek borították, a nappali azon a részén pedig, amelyet nem ágyak és matracok foglaltak el, egy étkezőasztal állt pirosra festett székekkel, valamint egy nagy, világoszöld tálalószekrény. A csupasz ágon kuporgó süvöltőkkel díszített, gyönyörű falvédő, amelyet még Bertha anyja hímzett, a folyosó falán lógott a két bérlő ajtaja között. Az egyik lakásban a cipész Hans Fastingsen és felesége, Berthe lakott két kislányukkal, Jorginével és Theával, a másikban a pék Theodor Anda és a felesége, Marthe Marie gyermekeikkel. Andáé volt a kis pékség a hátsó udvarban.

A lakások tele voltak folyton mozgásban lévő emberekkel, akik éjszakánként egymáshoz kucorodva aludtak a különböző szobákban; akik dolgoztak, veszekedtek és pletykálkodtak; és akik többnyire lehetetlenné tették, hogy Bertha akár egy percre magára maradva a saját tükörképét tanulmányozza. Vagy arról álmodozzon, hogy valaki hősnője egy vitorlás hajó fedélzetén, esetleg olyan különleges tulajdonságokkal rendelkezik, amelyek lehetővé teszik számára, hogy oktatásban részesüljön.

Ebben a pillanatban Serine kiabálása hangzott fel odabentről:

– Bertha! Elfogyott a víz!

Másnap reggel a fagyos úton megcsikorduló kocsikerekek hangjára ébredt, de rájött, hogy még túl korán van ahhoz, hogy felkeljen. Az ágyban fekve azon tűnődött, valóban ébren van-e, vagy még mindig álmodik. Időnként ugyanis megesett, hogy ébren volt, mégis álomszerű képek lebegtek előtte. Ám szorosan mellette ott feküdt a kishúga, Josefine. Így hát ébren volt, a derekában sajgó fájdalom azonban, amely álmában gyötörte, továbbra sem múlt el.

Az oldalára fordult, és a falburkolatot kezdte vizslatni, amely alig néhány centiméterre volt az arcától. A faborításon kirajzolódó kisebb-nagyobb görcsök olyanok voltak, akár az emberi szemek. Úgy ismerte őket, mint a tenyerét, éjjel-nappal pislogás nélkül bámultak rá a deszkaarcok hunyorgó vagy tágra nyílt görcsszemükkel.

Az előző héten Bertha betöltötte a tizennegyedik életévét, és bár továbbra is iskolába járt, heti két napot az apja hentesüzletének pultja mögött töltött. Ebben a pillanatban eszébe jutott valami: a boltról álmodott; akkor fájdult meg a dereka, amikor hatalmas, vértől csöpögő, vörös húsdarabokat akasztott a mennyezeti kampókra.

Amikor fél órával később újból felébredt, a lepedő barnás és ragacsos volt alatta. Nem sokkal később a mostohaanyja lépett be a szobába, Bertha pedig zokogva hüppögte, hogy valószínűleg meg fog halni. Serine észrevette a vért, lehúzta a lepedőt az ágyról, és közben röviden elmagyarázta, hogy a vérzés egyáltalán nem halálos, éppen ellenkezőleg, annak a jele, hogy Bertha már felnőtt nő, és ő maga is gyermeket hozhat a világra.

A felvilágosítás bénító volt. Elfogta a szorongás, hogy vele is az történik majd, ami az édesanyjával, gyermeket szül, az pedig először megöli őt, majd ő maga is meghal. Magányos érzés volt. Korábban senki sem beszélt erről Berthával.

Fel lett volna készülve minderre, ha az édesanyja még él? Vajon azt mondta volna neki, hogy egyszer régen ő maga is meglepődött és megrémült, de a vérzés természetes dolog, és nem betegség, ahogy sokan gondolják?

Sok minden más volt ezen a reggelen, miközben Bertha kurta léptekkel a hentesüzlet felé tartott.

Az újonnan elkészült macskaköves utcákon és a rakpartok mentén haladva alaposan megküzdött a helyért. Hering érkezett, ami egy csapásra emberek és hajók káoszává változtatta a várost. Érthetetlen nyelvek és dialektusok hangzottak körülötte, a házfalak mellett pedig palackok hevertek, és egyéb jelek utaltak arra, hogy az éjszaka folyamán átutazók tivornyáztak odakint. A hajók fedélzetéről folyamatos kiabálás hallatszott, sóztak és hordót készítettek, halat és italt árultak. Itt mindenhol pénzt lehetett keresni, az ezüstösen csillogó halak bőséges bevételt biztosítottak annak a húszezer embernek, akik évről évre január és március között a városba özönlöttek.

Néhány férfi durva szavakat kiabált utána, Bertha azonban meg sem fordult, egy cseppet sem félt tőlük. A heringbelező asszonyok olyan erősek és olyan sokan voltak, hogy egy láthatatlan közösség védelmét érezte maga körül. A nők megfosztották a halakat a kopoltyútól és a belsőségektől, majd a heringet sóval rétegezve megtömték a hordókat. Egyiket a másik után. Ezekben az intenzív téli hetekben az asszonyok hordók ezreit töltötték meg. Arra gondolt, hogy néhányuk talán szintén vérzik éppen, miközben ott álldogálnak a felcsipeszelt aljú szoknyájukban, hogy megvédjék ruhájukat a sártól, a sótól és a halbelsőségtől. Ilyen körülmények között senki észre sem venné a vért. Bertha tudta, hogy egyesek tavasszal csak Szutyok-szorosként emlegetik a tengerszorost, Smedasundöt, mert annyiféle undok nyomorúság úszott a vízben.

Elhaladt néhány vele egykorú fiú mellett, akik hordófedelet ácsoltak. Átfutott a fején a gondolat, hogy ha egy nap a lányoknak is megengednék, hogy kalapácsot ragadjanak, sokkal inkább azt tenné, mint hogy egy pult mögött rostokoljon, mert sokkal jobb volt a fizetés. Egyébiránt minden iskolás heringszüneten volt, mivel a város minden egyes négyzetméterén temérdek elvégzendő feladat és jó kereset várta őket.

Bertha odaköszönt két lánynak az iskolából, majd megállt a hentesüzlet ajtaja előtt, és letörölte a sócsíkokat sötét szoknyájáról. A só mindent belepett. Fehéren pihent a mólókon, megkeményítette a fejkendőket, és őszbe csavarta a halsózó üzemekben dolgozó asszonyok haját. A só ott volt, amikor megnyalta az ajkát, és amikor megdörzsölte a szemét.

Odabent Alette és Marie Dahl kisasszony már hét óra óta dolgozott.

Alette tizenhat éves volt, és nyomban arról kezdte faggatni Berthát, hogy mi történt vele.

– Megcsókoltál valakit? – kérdezte bátorító suttogással, amikor a jóval idősebb Dahl kisasszony a hátsó helyiségbe indult valamiért.

– Micsoda? Dehogy! – felelte halkan Bertha, miközben maga elé kanyarította a fehér köpenyt, és kendőt kötött a fejére.

– Akkor megismerkedtél valakivel? Egy matrózzal? – Alette túlságosan harsányan nevetett.

Alette számára minden olyan könnyűnek tűnt. Látszólag mindig mindennel kapcsolatban volt tapasztalata, amiből meríthetett, akár a sajátja, akár valaki másé. Mindig tudta, mely párok sétáltak egymásba karolva előző este, és néha olyan faragatlanul beszélt, mint egy tengerész.

– Nem – felelte Bertha. – Csak tizennégy éves vagyok.

– Megvertek?

Bertha megrázta a fejét.

– Akkor olyasmi, ami elmúlik?

Bertha erre nem tudott egyértelmű választ adni. Mert nyilván elmúlik majd, de nem tudta biztosan, meddig fog tartani.

Dahl kisasszony két jókora pástétommal tért vissza, és a pultra helyezte őket. Egy darabig szótlanul dolgoztak, ám amint Dahl kisasszony lement a vágóhídra sózott-szárított húsért, Alette újból faggatni kezdte Berthát:

– Valami, ami elmúlik, nem verés és nem is csók?

Bertha bólintott.

– Feladom.

Bertha azonban hirtelen azt akarta, hogy Alette tovább találgasson.

– Olyasmi, amin minden nő átesik – mondta. – De nem tudom, mikor múlik el.

– Á! A „hasfájás”! – Alette mosolya magabiztos volt, Bertha pedig bólintott.

– Senki sem figyelmeztetett rá? – kérdezte Alette.

– Mire nem figyelmeztettek?

– Johanne szerint egyes férfiak ki tudják szagolni, amikor a nők…

Berthának fogalma sem volt róla, miről beszél a lány. Tudta, hogy Alettének öt nővére van, és hogy az egyiküknek, Johannénak két különböző férfitól van gyereke. Azt is tudta, hogy Alettének bőven vannak tapasztalatai a fiúkkal, és hogy két nagy mell bújik meg a köténye alatt.

Miután több vásárlót kiszolgáltak, és újra kettesben maradtak, Alette levágott egy szál füstölt kolbászt a hosszú szalagból, amely a mennyezetre erősített rudak egyikéről lógott. Titokzatosan elmosolyodott.

– Tudtad, hogy most már gyereket is csinálhatsz? – kérdezte.

– Csinálhatok?

Bertha megértette, hogy létezik valamiféle összefüggés, amiről nincs tudomása, és ez alacsonyabb rendűvé tette. Mindig is úgy képzelte, hogy egy napon ő maga is anya lesz. Tudta, hogy az embert Isten teremtette. A lelkésztől azt is hallotta, hogy a nőt a férfinak teremtették. Ám sosem gondolkodott el azon, hogy Isten egészen pontosan mit csinált, és nem is kérdezősködött róla.

– Fogalmad sincs róla, hogy miről beszélek – állapította meg Alette.

Bertha megrázta a fejét.

A következő fél órában Bertha megtudta, hogy egy férfi egy csapásra megkedvelheti annak a hölgynek az illatát, akivel összeházasodott, és olykor olyan nők illatát is, akikkel nem házas. Ilyenkor egészen kivörösödik a képe, és meg akarja érinteni az illető hölgy mellét.

Azután Alette kissé lejjebb eresztette a kezében tartott kolbászt, felhúzott szemöldökkel Berthára nézett, majd a lány hasára pillantott.

Így csinálják hát a gyereket.

Ilyen a világ. Akárcsak az állatoknál.

Bertha látott már kutyákat párzani, és a bikát a mezőn. Egyszer még két lovat is. A nőstény macskákat a rakparton, ahogy lefeküdtek, és a farkukat lengetve felemelték a hátsó felüket. Mégis torkuk szakadtából óbégattak, amikor a kandúr a hátát meggörbítve föléjük ereszkedett.

– Ez csak olyasmi, amire a világ körforgásához van szükség – vonta meg a vállát Alette.

Bertha ezután úgy érezte, jobb lett volna, ha befogja a fülét. De már késő volt, mert most olyasmit hallott, amiről sokan tudtak. Eddig gyerekes és tudatlan volt, és ezek nyilvánvalóan olyan titkok voltak, amelyek mindenhol megtörténtek az emberek között, még az általa ismert, teljesen normális népek között is.

És mindez alighanem a vágyról is szól… … …

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani a Bergeni Egyetem etnológusának és kultúratudományi professzorának, Tone Hellesundnek. A 2003-ban megjelent Kapitler fra singellivets historie (Fejezetek az egyedülállói lét történetéből) című könyve felbecsülhetetlen értékű forrásként szolgált. Köszönet illeti továbbá Mads Ramstad történészt, a Haugaland Múzeum igazgatóját és kurátorát, valamint Ole Erik Fylkesnest a visnesi bányászközösséggel kapcsolatban megosztott szerteágazó ismereteiért.

Hálával tartozom Harriet Karoliussennek és Kari Marsteinnek a Gyldendal kiadótól, és külön köszönet illeti Trude Rønnestad szerkesztőt, valamint Gro Hegdalt a szöveggel kapcsolatos tanácsaiért és észrevételeiért – mindketten fáradhatatlanul olvastak, értekeztek, bátorítottak és hittek a regényben.

És nem utolsósorban szívből köszönöm Torger Aarstad Aasének a kézirat alapos átolvasását.

Felhasznált irodalom

Morten Hammerborg: Skipsfartsbyen, 2003, valamint a Dagens Næringslivben 2016-ban megjelent interjú, amelyet ezen könyv szerzője, Cecilie Enger készített.

Karl Johan Paulsen: Mannedamene, 2005. Dokumentumfilm.

Tor Inge Vormedal: Historien om Haugalandet, 1. verdenskrig (1914–1918).

Grete Eilertsen: En undersøkelse av rederstandens engasjement i Haugesund ca. 1870–1940. Szakdolgozat, 2000.

Målfrid Snørteland: De kalte oss Visnesslusk. Ein studie av rekruttering, sosial organisasjon og sosialt liv i gruvesamfunnet Visnes 1865–1940, 1984.

Erling Osland: Gruvedriften på Vigsnes, 100 år. Füzet.

*

A fehér térkép egy regény, az esetleges történelmi tévedések kizárólag nekem róhatók fel.

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28

MÁSODIK RÉSZ

29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41

UTOLSÓ RÉSZ

42

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

A fordító jegyzetei

www.typotex.hu

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 210 9
ISSN 2064–2989

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Montserrat
SIL Open Font License