Sheleana Aiyana

Szeresd meg önmagad!

Változtasd meg kapcsolati mintáidat
és gyógyítsd be a múlt sebeit!

részlet

A fordítás alapja:
Sheleana Aiyana: Becoming the one: Heal your past, transform your relationship patterns, and come home to yourself
Chronicle Prism is an imprint of Chronicle Books LLC.

Copyright © Sheleana Aiyana, 2022

Fordította: © Dufka Hajnalka, 2023

Szerkesztette: Árkos Eszter
Borítóterv: Lobotworks

Lélek és Test Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Krausz Veronika
www.lelekestest.hu

ISBN 978 963 565 472 7

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

A könyv szerzője sem közvetve, sem közvetlenül nem ad orvosi tanácsot, és nem javallja bármelyik említett módszer alkalmazását fizikai, érzelmi vagy egészségügyi problémák kezelésére. A szerző szándéka, hogy általános jellegű információkat kínáljon, amelyek segítenek az érzelmi, fizikai és lelki jóllétre való törekvésben. Abban az esetben, ha a könyvben található információkat mégis felhasználja, a szerző és a kiadó nem vállal felelősséget az Ön tetteiért.

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Anya, a lelkeink úgy döntöttek, összefognak a teljesebb gyógyulásért. Köszönöm, hogy megajándékoztál ezzel az élettel és a szükséges tapasztalatokkal, amelyekkel mások szolgálatára lehetek. Köszönöm, hogy megtanítottál nagylelkűnek lenni és játszani, és örömmel kíséred a gyógyulásom útját. Szeretlek.

Tartalom

Bevezetés

I. Teremts újra kapcsolatot önmagaddal!

1. A gyógyulás útja

2. Veled kezdődik

3. Fedezd fel újra tested bölcsességét!

4. Kapcsolódj a benned élő gyermekhez!

II. Gyógyítsd meg a múltbeli énedet!

5. Az elhagyatottság miatti sebed meggyógyítása

6. Az isteni anyai és apai energia

7. Megbocsátás és elfogadás

III. Fedezd fel a kapcsolati mintázataidat!

8. A projekciónk megértése

9. Alakítsd át a kapcsolati mintázataidat!

10. Szeretetteljes önismeret

11. Piros jelzés, zöld jelzés

IV. Azonosulj ismét valódi önmagaddal!

12. Bízz a testedben, jelöld ki a határaid!

13. Tedd egyértelművé az elvárásaid!

14. Határozd meg az értékrended!

V. Érd el, amit el akarsz érni a párkapcsolatodban!

15. A tudatos párkapcsolat kialakítása

16. Út az önazonos szerelemhez és szeretethez

Köszönetnyilvánítás

Ajánlott olvasmány

Bevezetés

Gyakran kérdezik tőlem, mit tanácsolok, ha valaki meg akarja találni a nagy Ő-t. Sokan csalódottan veszik tudomásul, amikor válaszul kifejtem, hogy én nem vagyok híve a nagy Ő körüli szokványos felfogásnak. Mégpedig azért, mert azt ugyan teljes szívemből hiszem, hogy megtalálhatjuk a társunkat, aki lelki szinten kapcsolódik hozzánk, de ha az egyetlen nagy Ő-t akarjuk felkutatni, annak alapvető önkorlátozó üzenete az, hogy egy másik ember nélkül nem vagyunk teljesek.

Társas lények vagyunk: az emberi természethez hozzátartozik, hogy kapcsolatban élünk. A szívünk mélyén mind szeretnénk megtapasztalni az igaz szerelmet és szeretetet, mégsem a párkapcsolat határoz meg minket és tesz teljessé. Ezért mindig az a válaszom a szerelmet keresőknek, hogy a keresést önmagukban kezdjék. Ne feledjük: nincs szükségünk külső megerősítésre valaki mástól, hogy tudjuk, önmagunkban is teljesek vagyunk.

Ha működésünket a múltbeli sebek határozzák meg, vagy önmagunkon kívül keressük a teljességet, előfordulhat, hogy úgy tekintünk a randizásra és a kapcsolatainkra, mint egy előadásra. Azt mutatjuk magunkból, amiről úgy gondoljuk, jó benyomást tesz a másikra, vagy amivel érzésünk szerint sikerül fenntartani az érdeklődését. Pedig nem nyerhetjük el a szerelmet, ha másvalakinek adjuk ki magunkat. És nem is szabadna erre törekednünk. Ehelyett, ha az értékeinkből és a teljességünkből kiindulva mutatjuk meg, kik vagyunk, mi válunk a nagy Ővé önmagunk számára.

Az évek során több ezer bátor és hihetetlen nő vett részt a Szeresd meg önmagad! (Becoming the One) elnevezésű kapcsolati tréningemen. Vannak köztük szinglik, vannak, akik bonyolult kapcsolatban élnek, és olyanok is, akiknek éppen most töri össze valaki a szívét – mégis sokan kérdezik ugyanazt: „Mit csinálok rosszul? Miért futnak zátonyra újra és újra a kapcsolataim?”

Először is szögezzük le: semmi gond nincs velünk, ha nincs mellettünk társ, vagy ha úgy érezzük, minden jel szerint képtelenek vagyunk „jól csinálni” a dolgokat a szerelemben. Nincs semmi baj azzal, ha eddig még senki nem „választott” minket.

A tündérmesék románcain nőttünk fel. Erről szóltak a könyvek, amiket olvastunk, a mesefilmek és a reklámok, amiket a tévében láttunk – bármerre nézünk, mindenhol ezzel találkoztunk és találkozunk. Azt tanítják nekünk, hogy valószerűtlenül „tökéletesnek” kell lennünk, és akkor majd kiválasztanak. Hogy valahol a világon létezik egy varázslatos férfi, aki eljön, levesz a lábunkról és megment. Közben pedig tippeket kapunk az üzenetváltásainkhoz, forgatókönyveket a randizáshoz, amelyekből megtudhatjuk, hogyan viselkedjünk és kik legyünk, hogy még vonzóbbnak tüntethessük fel magunkat.

Valahol útközben azt is megtanuljuk, hogy ha azt akarjuk, hogy szeressenek, oda kell adnunk magunkat, a saját igényeinket háttérbe kell szorítanunk, vagy meg kell hajolnunk mások elvárásai előtt. Folyamatosan bombáznak az üzenetek, miszerint nem elég, vagy éppen túl sok, amit nyújtani tudunk. Mindebből végső soron az önfeladás kultúrája bontakozik ki, amelyet a szerelem megtalálása és megőrzése feletti igyekezetünkben vállalunk.

Ám az egészséges szerelem érdekében nem kell feladnunk a saját énünket vagy háttérbe szorítanunk önmagunkat. Nem kell hozzá megváltoztatnunk alapvető személyiségjegyeinket és rejtegetnünk a hibáinkat. Ehelyett viszont a lehető legalaposabban ismernünk kell magunkat, mert az az igazság, hogy a tudatos kapcsolat kialakítása nem akkor kezdődik, amikor találkozunk valakivel. Hanem akkor, amikor eldöntjük, hogy mostantól a saját magunkkal való kapcsolat lesz számunkra a legfontosabb.

Ez a könyv arról szól, hogy válasszuk saját magunkat. Helyezzük vissza magunkat a saját erőterünkbe és ismerjük fel, hogy a szeretet számos különböző létformája vesz körül minket. Minden szerelmi és szeretetkapcsolatunk, amelyet csak életünk során kialakítunk – a mély barátságok, a szoros családi kötelékek, a munkánk iránt érzett szenvedélyes lelkesedésünk és a romantikus kapcsolataink –, az önmagunkkal való egészséges viszonyból táplálkozik.

Nagyon kevés dolgot irányíthatunk az életünkben önmagunkon kívül. Nem mi határozzuk meg, mikor lépnek be életünkbe a társaink, és azt sem, meddig maradunk együtt. Az a feladatunk, hogy otthonra leljünk önmagunkban, akármit hoz is az élet, és merjünk örülni és erősnek lenni, akár kapcsolatban élünk éppen, akár nem.

A Szeresd meg önmagad! nem más, mint egy felhívás, hogy szerezzük vissza énünk olyan részeit, amelyeket mostanra elveszítettünk, vagy amelyektől eltávolodtunk. Egy belső utazás, amellyel eljuthatunk a gyógyulásig, és amelynek köszönhetően mélyebb kapcsolatot alakíthatunk ki a saját szívünkkel. Az utazás során felfedezhetjük, mi a fontos számunkra – milyen a saját értékrendünk, melyek a kapcsolatainkra vonatkozó céljaink és álmaink –, hogy önazonosan és magabiztosan válasszuk meg az életünkben jelen levő szeretetet, szerelmet.

Mindannyiunknak van egy története

A szeretettel kapcsolatos legkorábbi bevésődések között nálam árulás, elhagyatottság és bántalmazás is szerepel. Gyerekkorom nagy részében féltem a férfiaktól. Soha nem találkoztam az apámmal, és az anyám érzelmileg, sőt gyakran fizikailag is megközelíthetetlen volt számomra. Később jellemzően olyanokhoz vonzódtam, akik mellett nem voltam biztonságban. Ilyenkor hiába szólalt meg a vészcsengő, túlságosan is a káoszhoz szocializálódtam, képtelen voltam mást választani.

Húszéves koromra odáig jutottam, hogy már évek óta keménydrogokkal és alkohollal tompítottam a fájdalmam. Addigra végignéztem, ahogy anyám több alkalommal is megkísérelte kioltani a saját életét, számos hozzám közel álló embert elveszítettem, akik öngyilkosság vagy gyilkosság áldozatai lettek. A történetem azzá formált, aki ma vagyok. A történetem miatt léptem rá erre az útra, és azzal is tisztában vagyok, hogy a történetem csak egy apró csepp a tengerben mások történetei mellett, akik szintén sokat szenvedtek és szenvednek ma is – és akiknek nem adatik meg az a lehetőség a gyógyulásra és felépülésre, ami nekem megadatott.

Szeretném hangsúlyozni, hogy a gyógyulás ajándék és kiváltság, amely nem mindenkinek jut osztályrészül. Remélem, bárki, aki a gyógyulás útjára lép, megtalálja majd a módját, hogy visszaadja másoknak, amit ő kapott. Ha meggyógyítjuk önmagunkat, mi is hozzájárulhatunk, hogy a világunk alapjaiban változzon meg.

Saját gyógyulásom csak huszonhat éves koromban vette kezdetét. A válásom indította el, és az, hogy kitörtem a gondosan kialakított falak és védőbástyák mögül. Akkoriban találkoztam egy spirituális tanítóval, akivel útra kelhettem a tantra, az alkímia, a jungi árnyékterápia és a tudatos párkapcsolat világában, és akinek később a tanítványává is váltam. Üldögéltem temérdek amazóniai gyógynövény között, amilyen például a rapé, használtam kambót, sanangát, pszichedelikus drogokat, például DMT-t és pszilocibint, és végül az ayahuasca-szeánszhoz is eljutottam. Imádkoztam, költeményeket írtam, és átadtam magam a gyógyulásnak. Rászorítottam magam, hogy az önmagammal való kapcsolatomra összpontosítsak, és számos vonzó és kísértést jelentő férfinak mondtam nemet, amikor randira hívtak, hogy a belső munkámra tudjak fókuszálni.

Azóta több ezer órát töltöttem el önismereti munkával, valamint a tudatos párkapcsolat, párkapcsolati mediáció, családrendszer-terápia, örökölt családi traumák és szomatikus gyógyítás tanulmányozásával. Korábban eljutottam a holtpontra és rendbe hoztam saját kapcsolati mintáimat – e saját élmény hatására alapítottam meg végül a „Rising Womant”, egy online közösséget, amelyben a csapatommal havonta több millió embernek segítünk a tudatos párkapcsolatok kialakításában és az öngyógyításban.

A Rising Woman vezetőjeként sok éve kísérem végig a közösségünk tagjait a kapcsolati képzéseinken, és arra jöttem rá, hogy sokan képtelenek szabadulni a régi jó dilemmából: az eszünkkel talán tudjuk, hogy az a bizonyos másik korántsem a legjobb választás, de mégis újra és újra azon kapjuk magunkat, hogy ugyanazt a típusú partnert igyekszünk meghódítani.

Ha olyan családban nőttünk fel, amelyben az egészséges szerelem és kommunikáció érvényesült, akkor a kevés szerencsés kivétel vagyunk. Ám ha a többséghez tartozunk, az idők során azt tanultuk meg – hála a tanult viselkedési és az ismétlődő kapcsolati mintázatainknak, amelyek kimerültté, megkeseredetté, frusztrálttá és félénkké tettek minket –, hogy talán nem is jár nekünk szeretet és szerelem.

A mi kultúránkban elsősorban arra szokás koncentrálni, hogy szakítanunk kell bizonyos mintázatokkal és meg kell szabadulnunk tőlük, én mégis azt hiszem, hogy az igazi változás akkor veszi kezdetét, amikor integráljuk, vagyis beépítjük és elfogadjuk önmagunkból mindazt, amit addig elrejtettünk, megtagadtunk vagy elutasítottunk. Ha tudatosítjuk a mintázatainkat és megértjük, hogy ezek a saját történetünkben gyökereznek, kemény munka árán tudatosan át tudjuk alakítani azokat.

Az általunk vágyott szerelmet nekünk kell megteremtenünk, ehhez pedig helyet kell csinálnunk az új történetnek, hogy kibontakozhasson. Azt is el kell hinnünk, hogy többre vagyunk érdemesek. Sőt a testünknek be kell építenie az igazságot, miszerint képesek vagyunk az egészséges kapcsolatok megteremtésére, mindegy, hogy korábbi életünk során min mentünk keresztül, és mi mindennek voltunk tanúi.

Amikor a múltban tanultak alapján működünk, előfordulhat, hogy nem látjuk tisztán a mintázatokat. Olyan, mintha egy mókuskerékben tepernénk, folyton az elérhetetlen szeretetet és gondoskodást hajszoljuk, és igyekszünk másokat megmenteni önmaguktól. Talán a partnerünk már néhány hónap után elkezd unatkozni, felszívódik vagy talál magának valaki mást, aki jobban bejön neki. Előfordulhat, hogy tovább maradunk a kapcsolatban, mint kellene, és túl sok mindent elviselünk a másiktól. Az is lehet, hogy mindig mi adunk többet, vagy éppen ösztönösen szerepet kezdünk játszani, amint gyengéd érzelmek ébrednek bennünk valaki iránt, és közben magára hagyjuk azt, akinek a legnagyobb szüksége van ránk – önmagunkat.

Ha az ismerkedés és a kapcsolataink is jellemzően ugyanúgy végződnek, mindig ugyanabba a falba ütközünk, az nem annak a jele, hogy valami nem stimmel velünk, hanem annak, hogy életünk során az tanultuk meg, hogy fel kell áldoznunk magunkat, ha azt akarjuk, hogy szeressenek.

Fájdalmas és gyakran frusztráló ezzel a mintázattal együtt élni, de mégis azt bizonyítja, hogy nem adtuk még fel a szeretet és a szerelem lehetőségét, és valahol mélyen, legbenső énünk egy része úgy érzi, megkaphatjuk, amire vágyunk.

Sokan nem ismerjük fel, hogy amikor feláldozzuk magunkat, vagy változni kezdünk csak azért, hogy szeressenek, egyszersmind feladjuk a kapcsolatainkban rejlő erőnket is. Miközben azért küzdünk, hogy minket válasszanak, megfeledkezünk a saját erőnkről, a saját választásunkról. Ebből a könyvből megtanulhatjuk, hogyan kössünk békét a múltunkkal, és hozzuk rendbe kapcsolati mintázatainkat, hogy képessé váljunk maradéktalanul kifejezni és tiszteletben tartani a saját, kapcsolatainkról hozott döntéseinket önmagunk és mások előtt is.

Jöjjön a változás!

A változás abban a pillanatban kezdődik, amikor eldöntjük, hogy soha többé nem akarjuk ugyanúgy intézni a dolgainkat, mint korábban. Néhányunknál erre akkor kerül sor, amikor elérjük a legmélyebb szakadék legmélyét, és már nincs mibe kapaszkodnunk. Néhányunknál pedig akkor, amikor felismerjük, hogy nem élhetünk tovább valaki másért, mert úgy elveszítjük az életteli kapcsolatot valódi önmagunkkal, és mindazzal, amiért a lelkünk sóvárog. Ezek a nehéz pillanatok, legyenek bármilyen fájdalmasak, az igazi változás mozgatórugói.

A sorsdöntő tapasztalatok sokszor hozzájárulnak a spirituális gyógyulásunkhoz. Mielőtt képessé válunk elengedni életünk egy korábbi fejezetét, módot kell találnunk a képletes halál megtapasztalására. Ez azt jelenti, hogy mélyen alámerülünk minden érzésbe, amelyet csak éreznünk kell még, megadjuk magunkat mindannak, ami el akar érni hozzánk, és hagyjuk, hogy a valódi átalakulás megtörténjen. Szívfájdalmat, csalódottságot érezni vagy a legyőzöttség érzését megélni ajándék is lehet, hiszen ezekben a pillanatokban vagyunk a leginkább nyitottak a változásra.

Ez egy lehetőség, hogy megnyíljunk. Hogy tudatosítsuk, mi nem működik, és irányt váltsunk.

Nem lehet visszaforgatni az időt, és megváltoztatni, ami történt, nem tehetünk semmit, hogy legfájdalmasabb élményeinktől megkíméljük magunkat. A jó hír viszont az, hogy a gyógyulásunk senki mástól nem függ, egyedül csak önmagunktól. Nem kell, hogy gúzsba kössön a múltunk. Választhatunk olyan utat, amely előrevisz.

Így válhatunk a nagy Ő-vé önmagunk számára

E könyv segítségével felismerhetjük, milyen tanult mintázatok alapján működünk, megkérdőjelezhetjük a szeretettel és szerelemmel kapcsolatos meggyőződéseinket és hiedelmeinket, és tudatosíthatjuk a vágyainkat.

Megtudhatjuk, miként gyógyíthatjuk meg belső gyermeki énünket, hogy önértékelésünk és belső tudatosságunk fejlesztésén dolgozhassunk. Ahogy megtanuljuk kijelölni a határainkat és azonosítani a számunkra fontos, alapvető értékeket, azt is megtapasztalhatjuk, hogy amint kiállunk magunkért, hallatjuk a hangunkat és hitelesen kimutatjuk az érzelmeinket, attól mások sokkal jobban fognak szeretni. Az itt megismert módszerekkel ismét kapcsolódni tudunk majd saját testünkhöz és megérzéseinkhez, ráadásul a természettel és a Lélekkel is jó viszonyba kerülhetünk. Egyszerű, de erőteljes meditációk és testtudatfejlesztő gyakorlatok segítségével megtanulhatunk külső segítség nélkül megnyugodni, és sokkal inkább képessé válunk az érzelmeink kezelésére anélkül, hogy másba kapaszkodnánk vagy elveszítenénk önmagunkat a folyamat során.

Együtt megtanuljuk, hogyan tudjuk megvalósítani azokat a minőségeket és szeretetet, amit másokban keresünk – vagy a tökéletes partnerben –, és hogyan válhatunk önmagunk számára a nagy Ő-vé. Ez az első jelentős lépés a tudatos és egészséges kapcsolat megalapozásában vagy bevonzásában.

Nem fogunk mély kapcsolatot megélni társunkkal, ha önmagunkkal nem megyünk elég mélyre. Nem fogjuk tudni a másikat támogatni egy válságos helyzetben, ha azt sem tudjuk, mit kezdjünk a saját alapérzelmeinkkel. Amíg úgy vagyunk huzalozva, hogy attól jövünk lázba, aminek el kéne ijesztenie bennünket, vagy csak úgy tudjuk elfogadni a másik szerelmét, ha nagyon sokat teperünk vagy feladjuk saját magunkat érte, addig nem fog ránk találni a tudatos párkapcsolat lehetősége. Ahhoz, hogy erre felkészüljünk, meg kell tisztítanunk a szívünket és elménket mindentől, ami szabotálhatná az egészséges szerelem kölcsönös kialakulását.

A kapcsolataink arra valók, hogy teret adjanak a növekedésre, a gyógyulásra és a játékos kísérletezésre – de nem jelenthetnek mindent számunkra. Nem az határoz meg minket, hogy párkapcsolatban élünk-e, és nem is a korábbi zátonyra futott kapcsolataink. Minden korábbi partnerünk egyben potenciális tanítónk is. Ám ahhoz, hogy eljusson hozzánk az üzenet, meg kell szabadulnunk a bűntudattól és a szégyentől, és úgy kell elfogadnunk a dolgokat, ahogy vannak.

Megérdemeljük, hogy szabadok legyünk és otthon érezzük magunkat saját énünkben, hogy tudjuk, mennyit érünk, és hogy egy kapcsolatban hangot adjunk annak, mit szeretnénk elérni. Nem elég megérteni a tudatos párkapcsolat-építés „fogalmát”; nap mint nap gyakorolnunk is kell. Önmagunkkal való kapcsolatunk az a biztonságos és szeretetteljes alap, amelyről kiindulva képesek vagyunk szeretetet adni és kapni.

Ne más kedvéért dolgozzunk ezen, hanem önmagunkért. Így aztán ha a régi életünk megszakad, ha egy kapcsolat véget ér és minden atomjaira hullik szét, akkor is tudni fogjuk, hogy biztonságban vagyunk, van megtartó közegünk, és kapcsolódunk az isteni szeretethez, amely mindannyiunkban ott lakozik.

Ebben a könyvben személyes történeteket mesélek el, gyerekkorom és felnőttkorom kapcsolatainak történetét. A saját utam tele volt szívfájdalommal és veszteségekkel, de ezeken az élményeken keresztül találtam meg a felszabadult önszeretet és béke útját, és az életem társa iránt érzett mérhetetlen, sérülékeny szerelmet. Mielőtt felkészültem volna a házasságra, amelyben most élek a férjemmel, nagyon sok múltbeli csomagot kellett kicsomagolnom. Ebben a könyvben elmesélem a gyógyulásom folyamatát, és bemutatom, milyen módszereket ismertem meg útközben – ezek inspirálták a Rising Woman programjait is.

Néhány mentorált sorstársam története által is igyekszem megmutatni, hogyan hat ránk a múltunk, és mi minden lehetséges, ha megtaláljuk a gyógyulás útját. A neveket és az érzékeny részleteket megváltoztattam, hogy a történetek szereplőinek kiléte és a velük kapcsolatos bizalmas információk ne legyenek beazonosíthatók. Ha meglátjuk magunkat mások történetében, az átható, gyógyító erővel bír. Olyankor eszünkbe jut, hogy soha nem vagyunk egyedül, mindegy, min megyünk keresztül.

Főként nőkkel dolgozom együtt, de a módszerem nemtől független, és bárki alkalmazhatja, aki egy másik emberrel él kapcsolatban, tekintet nélkül a szexuális irányultságára vagy nemi identitására. Akárhol tartunk is az életünkben – legyünk akár egyedülállók, éljünk akár kapcsolatban vagy egy szakítás kellős közepén, netalántán a randizás gyötrelmes köreiben megrekedve –, az itt található útravaló nem korlátozódik egyetlen társra vagy kapcsolati státuszra.

A jelenleg kapcsolatban élőknek hasznos és egyszersmind szemléletformáló ez a könyv. Az ismertetett módszerek segítségével letisztulhat, hogy mit akarunk, és hogyan mutatkozzunk sokkal erősebbnek a kapcsolatunkban. Ha egy olyan párkapcsolatban élünk, amiről nem tudjuk eldönteni, vajon megfelelő-e a számunkra, e könyv útmutatása segítségünkre lesz, hogy megtaláljuk az előremutató utat, amely önmagunk szeretetére épül.

Fontos hangsúlyozni, hogy bármit elérhetünk, amire csak a szívünk vágyik, és a lelkünk szomjazik. Soha nincs túl késő. Imádkozom érte, hogy mind újra eggyé tudjunk válni egy szent kötelékben önmagunkkal, a természettel és saját szívünk bölcsességével. Amikor eljutunk idáig, lényünk minden egyes sejtjével érezni fogjuk, hogy mindig is képesek és méltók voltunk arra, hogy tiszteletben és igazságban gyökerező szeretetet hívjunk életre.

I.
Teremts
újra kapcsolatot
önmagaddal!

I

Az otthon nem egy másik ember
vagy egy önmagunkon kívül található hely.
Az otthon a bennünk lakozó szeretet.
Teljességünk emlékezete. Igen, teljesség
a sebeinkkel együtt. A múltban szerzett
sérüléseinkkel együtt. Nincs szükségünk arra,
hogy tovább fussunk a szeretet után.
Csak álljunk meg és emlékezzünk:
a szeretet mi magunk vagyunk.

I

1 A gyógyulás útja

Hároméves koromban anyám mindössze huszonöt éves volt. Egy szegények lakta városrész peremén éltünk egy zsákutcában, egy kétszobás alagsori lakásban. Fehérre festett falak, a konyhában pedig barna és krémszínű vinilpadló volt, mint megannyi más lakásban a ’80-as, ’90-es években. Az anyám üvegangyalkákat gyűjtött, meg unikornisokat ábrázoló képeket, valamint növényeket – a padlótól a plafonig mindenhol ott sorakoztak (büszkeséggel tölt el, amiért tőle örököltem a kertészkedés iránti tehetségemet). Borzalmas gyermekkori abúzuson esett át, testi és szexuális bántalmazás áldozata volt, elárulták, elhagyták és elhanyagolták. Mindezek miatt depresszióval és nem diagnosztizált komplex poszttraumás stressz szindrómával (CPTSD) küzdött.

Gyakran nappal aludt, este pedig elment inni. Ilyenkor egyedül hagyott otthon, a képzeletemmel összezárva. Részegen jött haza, mindig rossz állapotban. Ilyenkor összegörnyedve lefeküdt a fürdőszoba padlójára, és ott töltötte az éjszakát. Éjszakáról éjszakára betakartam. Néha odakészítettem neki egy tepsit, rajta fogkrémet, fogkefét és törlőkendőt, és igyekeztem gondját viselni, amikor másnapos volt. Volt, amikor magából kikelve érkezett. Mérgében üvöltött és a falat püfölte, a fényképeinket egy mozdulattal a földre söpörte. Emlékszem, egyszer az előszobában ültem és sírtam, körülöttem káosz és üvegszilánkok, az ölemben egy képkeret.

Volt sok szép közös pillanatunk is. Mivel érzelmileg nagyon gyerekes volt, irtó jól tudott játszani és szórakoztató dolgokat talált ki. Rágógumievő versenyt tartottunk, jelmezekbe bújtunk, vagy éppen piknikeztünk a hátsó udvarban. Bármennyire is nagy volt körülöttünk a felfordulás, és bármennyire híján voltam is az érzelmi nevelésnek, számomra az anyám jelentett mindent, nagyon szerettem őt. Soha nem találkoztam apámmal, így hát egy kétszemélyes buborékot építettünk magunk köré, a saját kis világunkat. Éjjelente gyakran kimásztam az ágyamból, és bemásztam hozzá, szorosan átöleltem, még a lábammal is átfontam a testét.

Soha nem felejtem el azt a bizonyos estét. Az estét, amikor az egész életem örökre megváltozott, és vele együtt örökre megváltozott a biztonság és a szeretet fogalma is számomra. Az anyám felnyalábolt, és berakott maga mellé az anyósülésre. Sokáig tartott az út, mire megérkeztünk egy nagy fehér házhoz, és megálltunk a kocsifelhajtón. Az anyám járva hagyta a motort, és felcipelt a lépcsőn. Egy férfi és egy nő nyitottak ajtót, akkor láttam őket először. Anyám átadott nekik, sarkon fordult, és visszament az autóhoz. Rúgkapáltam, ütöttem, akit csak értem, és kiabáltam utána, hogy „anya, anya!”, amíg csak el nem tűnt a szemem elől az autó helyzetjelzőinek vakító fehér fénycsóvái mögött. Ő hátratolatott ütött-kopott szürke, háromajtós Chevyjével és elhajtott az éjszakába. A lelkembe beégett ez a pillanat, ahogy ott vergődtem összetört szívvel, egyedül, és rettegtem. Ettől a pillanattól sajog bennem az elhagyatottság miatti sebem. Ez volt az a pillanat, amikor a világom megváltozott.

Ezért aztán felnőtt fejjel rendre úgy vágtam bele egy-egy új kapcsolatba, hogy figyelmen kívül hagytam az intő jeleket. Újra és újra egészségtelen kapcsolatokban találtam magam, amelyekben a gyerekkoromat átszövő káoszhoz hasonló körülmények vettek körül. Az elérhetetlen szeretetet hajszoltam, és olyanokhoz vonzódtam, akiket ilyen vagy olyan szempontból nem volt biztonságos szeretnem.

A történelem megismétli önmagát

Huszonhat éves koromban már egy éve éltem boldogtalan házasságban. Az akkori férjem a belső sebem tükre volt. Azért házasodtunk össze, mert két külön országban laktunk (én kanadai vagyok, ő pedig amerikai), és a határőrség egyszer csak elkezdett azzal fenyegetni, hogy feketelistára kerülünk, és eltiltanak az utazástól, ha továbbra is oda-vissza ingázunk a két ország között. A döntés előtt sokat töprengtünk. Az egész helyzetben nem volt semmi romantikus. Most így visszatekintve egyértelmű, hogy nem voltunk igazán szerelmesek: két fiatal voltunk csupán, küszködtünk a kapcsolatunkban. Mindketten valami olyasmibe kapaszkodtunk, amit féltünk elengedni. Most már kétségtelen, hogy mindketten fájdalmas sebeket hoztunk magunkkal a gyerekkorunkból, és mindkettőnkre mély hatással volt az anyánk, ebből táplálkozott a kettőnk közötti kapocs is.

Az egész kapcsolatunk működésképtelen volt. Állandóan veszekedtünk, nagyon csekély mértékben vonzódtunk egymáshoz szexuálisan, szerepeket játszottunk, és mindezek miatt egyikünk sem tudott szabadulni az elakadásaitól. Ő volt az, aki alulteljesített, aki gyakran volt depressziós és folyton kételkedett önmagában. Én pedig a túlteljesítő megmentő voltam, aki „mindig mindenre talált megoldást”, és aki képes mindent egyedül elrendezni.

Ahogy múlt az idő, egyre inkább úgy éreztem, csapdába estem, és nem tudtam elhessegetni az érzést, hogy nem a megfelelő életet élem. Sok időt töltöttem azzal, hogy a kapcsolatunk végéről ábrándoztam, de az arrogancia és saját fontosságom tudata mindig ott tartott. Úgy hittem, a férjemnek szüksége van rám. Gyakran megbénította a szorongás, és ilyenkor meg voltam róla győződve, hogy az én dolgom előállni a megoldással. Volt, hogy lopáson és hazugságon kaptam, de következetesen elnyomtam a megérzéseimet, és hagytam, hogy egy kényelmetlen érzés gyűljön és gyűljön a testemben. Közös vállalkozást vittünk, de ő a napjai nagy részét egészen késő délutánig alvással töltötte, vagy éppen a számítógépe előtt gubbasztott az alagsorban. Sokszor panaszkodott, mert kalandokra vágyott, amire nem volt pénzünk, így engem egyfajta belső kényszer hajtott, hogy még több pénzt keressek, és megadhassam neki, amire vágyik. Magamra vettem azt a terhet, hogy én leszek az, aki mindent előteremt, ezáltal túl sok teret engedtem a pöffeszkedésének. Lehetővé tettük egymás számára, hogy az ismerős mintázatok között maradhassunk, és végül ez lett a kapcsolatunk veszte.

Többévnyi hiábavaló küszködés után, hogy működjön közöttünk a kémia, rájöttünk, valamit változtatnunk kell. Eldöntöttük, hogy utolsó mentsvárként nyitottabbá tesszük a kapcsolatunkat, hátha ettől valahogy beindulnak a dolgok, és megleljük a szenvedélyt és szerelmet, amelyre mindketten vágytunk. Vettem hát neki egy jegyet, hogy meglátogathassa az egyesült államokbeli barátait, és amíg ott volt, találkozgatni kezdett valakivel. Meglepő módon – vagy talán nem is annyira meglepő módon, ha számításba vesszük, mennyire távolinak éreztem őt és a kettőnk egységét – szinte alig voltam féltékeny. Sőt inkább megkönnyebbülést éreztem. Enyhült a nyomás, fellélegeztem, újra kaptam levegőt. Önmagammal lehettem, nem kötött gúzsba a felelősség, hogy biztosan minden szükségletéről gondoskodjak.

Egy este az ágyamban feküdtem, a redőny lemezei között beszűrődött a szobába a hold fénye, én pedig csak bámultam a mennyezetet, és azt kívántam, bárcsak beleszeretne valaki másba, hogy ne kelljen bűntudatot éreznem, amiért megbántom őt. Valaki más gondoskodhatna róla, én pedig szabad lehetnék. Megkönnyebbülést és izgalmat éreztem már a puszta gondolattól is, hogy egyedül lehetek. Nem akartam az addigi életet élni többé, szüntelenül fulladozva.

A kívánságom valóra vált: mindössze néhány hónap elteltével a férjem hirtelen szenvedélyes kapcsolatba keveredett egy nővel, akit mindketten ismertünk. És ennyi volt. Elment. A napjuk minden percét együtt töltötték. A férjem időnként beugrott egy-két cuccáért, de már ment is tovább. De hiába teljesült, amit kértem, a bennem élő kislány elkezdte elhagyottnak és féltékenynek érezni magát, és megrémült. Hirtelen nem volt számomra így rendben a helyzet. Az a sok éjszaka, amikor azt kívántam, bárcsak elmenne, és úgy éreztem, csapdában vergődöm, hirtelen eltűnt az emlékezetemből, úrrá lett rajtam a pánik és a sürgetettség érzése, hogy vissza kell szereznem. Én magam hagytam el és veszítettem el magam, miközben kétségbeesetten üldöztem őt, és a köztünk lévő feszültséget kenyértörésig vittem.

A hónapokig tartó káosz és robbanékony szóváltások után egy meleg nyári napon utoljára jött haza összepakolni a cuccait, miközben a barátnője kinn várta a piros városi terepjárójában. Koslattam a férjem után a házban mindenhová, és kiabáltam vele, ő pedig lázasan dobálta be a dolgait a táskákba, majd kiviharzott a bejárati ajtón. Mezítláb követtem, kinn pedig azt üvöltöttem nekik, hogy soha többé ne jöjjenek vissza, miközben ő beugrott az anyósülésre, és elszáguldottak. Ahogy ott álltam a fasor szegélyezte utcánk közepén, magukkal ragadtak az érzelmeim, és félelem uralkodott el rajtam. Ő elhagyta a közös életünket, engem pedig hirtelen megrohantak az emlékek arról a pillanatról, amikor az anyám azoknak az idegeneknek a kezébe nyomott, én kapálóztam és sikítoztam, sírva kérleltem, hogy tartson meg engem, nagyon kérem, ő meg csak beszállt az autóba és elhajtott. Nyoma sem volt már a felnőtt énemnek, a hároméves önmagam voltam. Elhagyatottnak éreztem magam, egyedül voltam és rettegtem.

Azután, mintha a koponyám a fejtetőmön megnyílt volna, valahonnan mélyen belülről érkező suttogást hallottam: „Ez nem róla szól. Ez rólad szól.” Megkönnyebbülés járta át minden porcikámat. Megkönnyebbülés, mert rájöttem, hogy nem a férjemnek kell tennie, sőt ott sem kell lennie azért, hogy én újra jól legyek. Az ott és akkor érzett fájdalom a múltbeli sebeimből fakadt, amelyekkel túl sokáig nem törődtem. Sebekből, amelyek miatt titkon olyan hiedelmeket tápláltam, miszerint „Nem vagyok elég jó. Menthetetlenül csorba vagyok. Ki is akarna engem?” Ám abban a pillanatban tudtam, hogy megvan bennem az erő, amellyel kirángathatom magam abból a fájdalmas állapotból.

Az eltávolodásunk, majd végül a válásunk hosszú, kimerítő és fájdalmas volt. Mindent elveszítettem. Maya, a kiscicám, lelki társam, akit még Kaliforniában töltött éveim alatt fogadtam örökbe, prérifarkasoknak esett áldozatul. Az exférjem számtalan módon elárult, és minden pénzemet elvette, hatalmas adósságot hagyva rám. Évekig üldöztem, végül a bíróságon anélkül kellett a válást kiharcolnom, hogy ő aláírta volna a papírokat. Amikor rádöbbentem, hogy soha nem fogom visszakapni a pénzemet, minimalizáltam a veszteségeimet, és beláttam, itt ideje az újraépítésre összpontosítani ahelyett, hogy megvárnám, amíg az ő viselkedése megváltozik.

Így működnek a kapcsolati mintázatok. Vegyük észre, mennyire hasonló a kora gyerekkorom története az első házasságom történetéhez!

Gyakori, hogy ismerős érzelmi témák között találjuk magunkat újra és újra, de képtelenek vagyunk felismerni, hogy ez most egy mintázat. A legtöbbünknek nem mondta senki, hogy gyerekkori sebeinket magunkkal visszük a felnőttkori kapcsolatainkba, ahogy azt sem, hogy a kapcsolatainkban jelentkező legnagyobb kihívások jellemzően tudatos erőfeszítéseinkből fakadnak, amelyekkel régi sebeinket igyekszünk begyógyítani.

Amikor elkezdek dolgozni valakivel a kapcsolati mintázatain, általában ilyesmiket mond: „Én nem látok itt semmiféle mintázatot; mindegyik annyira más volt!” Minden egyes kapcsolat nagyon más lehet ugyan tartalmát tekintve, de fontos, hogy az alapvető érzelmi témákra figyeljünk, amelyeket ezekbe a kapcsolatokba hozunk. Az alapvető érzelmi témák azok a negatív hiedelmek és történetek, amelyek mindenhová követnek minket, bárhová is menjünk. Például az első házasságom egy számomra nagyon ismerős motívum kifejeződése volt. Az alapvető érzelmi témám az elhagyatottság és az árulás voltak, és az kapcsolódott hozzájuk, hogy nekem kell mindent megteremtenem magamnak, nekem kell gondoskodnom másokról, és a terheket egyedül kell a vállamon cipelnem.

Ebből a könyvből megtanulhatjuk, hogyan fejthetjük fel saját kapcsolati mintázatainkat és formálhatjuk át mindet fokozatosan. Amikor újra felidézzük ezeket az emlékeket, gyakoroljuk a testünkre hangolódást, és hogy bármi is kerül felszínre, kíváncsisággal és együttérzéssel tudjuk szemlélni. A folyamat sem nem könnyű, sem nem komfortos, de ez az út vezet az igazság és a felszabadultság felé. Izgatottan várom, hogy az olvasóim eljussanak ezen az úton a saját kapcsolati mintázataik gyökeréhez, kibogozzák azokat, és végül visszakapják azt az életet, amelynek megélése a feladatuk.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Figtree – SIL Open Font License
Kingthings Flourishes – Kingthings License v1.00
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License