A fordítás az alábbi mű alapján készült:

L. J. Shen: Wildest Dreams, 2025

Fordította
LADÁNYI KLÁRA

Copyright © 2025. WILDEST DREAMS by L.J. Shen

Published by Bloom Books, an imprint of Sourcebooks

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Ladányi Klára, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektor: Török Tünde

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-74-2

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Fékezhetetlen vágy, 2021

Az ördög feketét visel, 2021

Bostoni bikák 1–4., 2022–2023

Gyönyör és fájdalom, 2023

Mennyei kísértés, 2023

Vágyak iskolája 1–4., 2021–2024

Éjsötét Romeo (társszerző: Parker S. Huntington), 2024

Thorne Princess – Megtört hercegnő, 2025

Igazán őrülten szeretlek (Tiltott szerelem-sorozat 1.), 2026

Minden lánynak, akivel valaha is azt éreztették a döntései miatt, hogy kevesebbet ér.
Ti vagytok a varázslat!
Le a patriarchátussal!

„Gyönyörű álmodozó volt ez a lány.
Olyan, akinek a gondolatai a felhők között jártak,
a szerelme csillagok közé repített, és minden bánatát
a föld alatt hagyta, amin járt.” – Robert M. Drake

Lejátszási lista

Spiracle – Flower Face

Recomposed By Max Richter: Vivaldi, The Four Seasons – Max Richter (Briliáns barátnőm filmzene)

Washing Machine Heart – Mitski

Soaked – Shy Smith

The Tortured Poets Department – Taylor Swift

Wildest Dreams – Taylor Swift

I Like the Way You Kiss Me – Artemas

Crazy Girls – TOOPOOR

Lilith – Adeline Troutman

Bulletproof – La Roux

I’m Not in Love – 10cc

Első fejezet

DYLAN

Van annál rosszabb, ami az embert a saját otthonában fogadhatja, mint amikor rajtakapja az anyját az üveg teraszajtóra felnyomódva, ahogy szétterpesztett lábbal áll, miközben a vőlegénye éppen durván pakolja őt hátulról. Csakhogy most semmi ilyen nem jutott eszembe. Ott álltam a bejárati ajtóban a kilincset markolva, és a hányingerrel küzdöttem – majd alulmaradtam.

– Ott, Marty! Igen! Pontosan ott, dio mio… Abba ne hagyd! – A sikolyait a férfi tenyere tompította le, amit a szájára tapasztott, nehogy felébresszék a kicsit az emeleten, de így is az elmémbe szivárgott, és főemlékként égett belém.

Az ösztönös reakcióm az volt, hogy Phoebe Buffay után szabadon ordítani kezdjem, hogy „A SZEMEM, A SZEMEM!”, és kalimpálva kirohanjak a házból, a városból, az államból, de még a bolygóról is. Sajnos azonban ezt nem tehettem meg. Először is, mert a háromévesem odafent aludt, és őt nem hagyhattam hátra. Másodszor, mert huszonhat évesen még mindig az édesanyámmal laktam, habár ezt a gyönyörű minipalotát a bátyám építtette neki. A Mamának több joga volt ehhez a házhoz, mint nekem.

Harmadrészt? Értem én, Mama! Gratu, hogy ilyen király életed van!

Miközben felszökött némi gyomorsav a torkomba, becsuktam a bejárati ajtót, ami puhán kattant, és visszaültem a piros, 1999-es GMC Jimmy autómba, hogy kettesben lehessenek. Becsaptam az ősrégi kocsi ajtaját magam után, az meg bosszúból leszakadt a zsanérjairól, és egy dühös puffanással landolt a sáros talajon.

Lehunytam a szememet, miközben szorítani kezdtem a kormányt, és mélyen beszívtam a levegőt.

Minden rendben! Több mint rendben! Egyenesen nagyszerű! Van tető a fejed fölött, van egy stabil állásod, és egy gyereked, akit imádsz…

A telefonom táncra perdült az éttermi egyenruhám elülső zsebében. A szettem egy halvány rózsaszín miniruhából állt, ami elmehetett volna szalvétának is, meg egy kockás kötényből, amit egymástól megkülönböztethetetlen foltok sokasága tarkított, kezdve a paradicsomszósztól a kávén át a hányásig és a zsírig.

Mit is mondhatnék? Fényűző luxusélet volt ez, de valakinek élnie kellett ilyet is.

A tekintetem a legjobb barátnőm, Cal képére szegeződött a kijelzőn. Ezen a fotón a fejét hátravetve, önfeledten nevetett, amíg a bátyám démoni arcát a nyakába fúrta, ahogy megcsókolta őt, háttérben az Eiffel-toronnyal. Azért választottam ezt a képet a hívásazonosítójának, hogy emlékeztessem magam az egyébként napsugaras személyisége egyetlen hibájára: Lucifer hasonmásával dönget, azaz az én basáskodó és mindent irányító bátyámmal.

Mégiscsak házasok voltak, és pokolian cukik együtt. Talán csak azért bosszantott ez, mert körülöttem mindenkinek volt párja, akivel bekuckózhattak a saját szerelmetes kis világukba. Az utóbbi négy évben nekem csak elemmel működő és szilikonból készült pasijaim voltak.

Elhúztam az ujjamat a képernyőn, de nem szólaltam meg. Attól féltem, behányok, ha kinyitom a számat.

– Dyl – nevetett Cal a vonal másik végén. Row grizzly medve módjára morgott a háttérben, ahogy szokta, amikor csókolgatja őt.

Nem irigyeltem Calt, amiért boldogságban él. Kiérdemelte azzal, hogy megszelídítette a civilizálatlan bátyámat.

– Nem fogod elhinni, kivel futottunk össze Cannes-ban! – sikította.

Ismét lehunytam a szememet, és lebeszéltem magam egy spontán idegösszeomlásról.

Ed Sheerannel? Taylor Swifttel? Károly királlyal? Istennel?

Az ő életük tele volt celebpartival és Pinterestre illő nyaralásokkal, meg annyira tökéletesen kinéző ételekkel, amiket kár lett volna megenni.

Nem Cal tehetett róla, hogy most végeztem a sehova sem vezető, tizenkét órás műszakommal Dahlia étkezdéjében. Nem Cal tehetett róla, hogy egyedülálló anya vagyok. Nem Cal tehetett róla, hogy még mindig az anyámmal élek. Nem ő tehetett róla, hogy az életem olyan, mint egy borzalmasan unalmas könyv közepe, aminek összeragadtak a lapjai, vagy mint az elvégzendők listájának és feladatainak véget nem érő sora.

– Dylan? Ott vagy még? – nyafogott Cal néhány másodpercnyi csend után.

Sajnos.

Mintha azt hallottam volna, hogy Row odamordul: „Maradj nyugton, és csak hagyd magad!” Most komolyan, kit öltem meg az előző életemben, hogy kiérdemeljem ezt az estét?

A szél ordítva lejtett vad táncot, és tolvajként osont be a kocsiba, hogy aztán a csontomig hatolhasson.

– Row! – szólt rá Cal. – Épp enni próbálok!

– Én is.

Jó ég! A gyámügy egy huszonhat éves esetében is fellép vajon?

– Épp most kaptam rajta a Mamát és Martyt a teraszajtónál szexelni – fakadtam ki.

Na, ezért szolgálsz fel, és nem államtitkokat őrzöl, Dylan!

– Te szent ég! – mondta Cal, avagy Pötty, ahogyan az orrán és az arcán lévő szeplők miatt neveztem; ez is bizonyította, hogy Isten varázsport hintett rá. – Úgy értem, hajrá, Zeta! Megérdemel egy kis akciót, ugyanakkor… részvétem neked. – Cal horkantva felröhögött. – Tudod, az étvágyad, a libidód meg ilyenek miatt.

– És ez még rosszabb is lesz. – Kierőltettem egy mosolyt, főleg azért, hogy hallhassa a hangomon. – Foltos lesz az üveg utánuk, és tudod, hogy errefelé én szoktam ablakot pucolni.

Viccet félretéve, az anyám végigcsinált egy borzalmas házasságot az apám mellett. Amikor ő hat éve elhunyt, nem hittem volna, hogy a Mama ismét esélyt ad a szerelemnek. De örülök, hogy az egyikünk megtette. Az biztos, hogy én még egy bottal sem voltam hajlandó megpiszkálni a férfiakat.

– Készen állsz a kistesóra? – piszkálódott Cal. A környező csendből arra jutottam, hogy Row felhagyott a felesége molesztálásával, és a barátnőm most már ténylegesen a beszélgetésre figyelt.

– Köszi! Már így is feljött a gyomorsavam.

– Mondanám, hogy lehet, gyereket vársz, de ismerek olyan apácákat, akiknek több izgalomban van részük, mint neked. – Cal felnevetett. – Nem tudta, hogy mész?

– Úgy volt, hogy dupla műszakom lesz, de nem voltak sokan, úgyhogy Dahlia korábban hazaküldött.

– Most hol vagy? – kérdezte Cal.

– Jimmy kényelmében kerestem menedéket. – Odanyúltam, hogy letöröljem a vastag porréteget a műszerfalról. – De az ajtóm most szakadt le, szóval még csak bekuckózni sem tudok.

– Ez határozottan nem a te napod – mondta együttérzéssel a legjobb barátnőm. – Küldök sütit. – Szünetet tartott. – Meg töltőt a Magic Wandodhoz, mert tudom, hogy folyton elveszíted a tiéd.

Row a háttérben tiltakozásképpen öklendezni kezdett. Helyes! Minden hónapban szem- és fültanúja kellett lennem annak, hogyan rontja meg a kiskori legjobb barátnőmet, amióta csak összejöttek. Az a legkevesebb, hogy én is hasonló károkat okozok neki.

– A töltőknek lába nő! – méltatlankodtam, és kierőltettem magamból egy kacajt, ami fémesnek és rozsdásnak érződött a torkomban. – Nincs más magyarázat arra, miért tűnnek el folyton. Szóval most Cannes-ban vagytok?

Row és Cal New York és London között ingázott. Row-nak mindkét városban volt Michelin-csillagos étterme, de közben szerettek mindenfelé utazgatni.

– Aha. Holnap reggel megyünk vissza Londonba, valószínűleg hosszabb időre. Row egy új éttermet nyit Edinburgh-ban. Szeretné, ha Serafinával a közelben lennénk.

Serafina az unokahúgom. Most töltötte be a kettőt, a szeme hatalmas és kék, akár az anyukájáé, a rakoncátlan ónixfürtjeit az apjától örökölte, a hangerejét pedig a szomszéd operaénekestől kölcsönözte. Akkorát tudott sikítani az a lány, hogy abba még a föld is beleremegett.

– Dylan… – Cal hezitált. – Van egy ötletem.

Ők ketten Row-val folyamatosan előálltak mindenféle ötlettel. Mind arra irányult, hogy rendbe hozzák az elcseszett életemet. Nem mintha hibáztathattam volna őket ezért. A létezésem valóban annyira szánalmas volt, hogy az már közbeavatkozásért kiáltott.

– Ne! – sóhajtottam, miközben a tenyérgyökömmel masszíroztam a szememet. – Már csak a büszkeségem maradt.

– Biztos vagy te ebben? – húzta el a szavakat Row szarkasztikusan.

– Ha-ha! Kapd be!

– Nem, köszi, Dyl! És csak hogy tudd, drasztikusan lentre tetted a lécet az utóbbi években. A vérfertőző kapcsolat nem tartozik az aranyos perverziók közé.

– Fogbe, fogdbe, fogdbe! – Belerúgtam a gázpedálba, és legszívesebben kinyírtam volna valakit.

– Kell valaki, aki felügyeli a New York-i lakásunkat – folytatta tovább Cal, ügyet sem vetve a civakodásunkra. – Miért ne csinálnád te? Mindig is szerettél volna New Yorkban lakni!

Igen, csakhogy az még azelőtt volt.

Mielőtt rájöttem, soha nem fogok főiskolára járni.

Mielőtt teherbe estem, és gyereket szültem huszonhárom évesen.

Mielőtt a gyerek apja nyilvánosan el nem hagyott a város korrupt polgármesteréért, akivel viszonya volt.

– Csajszi, mi a fenéről beszélsz? Nekem nem telik arra, hogy New Yorkban éljek! – Vakkantva felnevettem.

– Mire kell, hogy teljen? – szólt bele a beszélgetésbe Row. A hangja mély volt, komor és folyamatosan gúnyolódó. – Mi mindenképpen felfogadnánk valakit. Nem kell bérleti díjat fizetned, mert a mi lakásunkban fogsz lakni. A bevásárlás már le van zsírozva, hetente kétszer szállítják ki az ajtóhoz. Neked csak a hűtőt és a kamrát kell tisztán tartanod. A rezsi is fizetve. Majd adok neked némi adminisztratív melót, és felveszlek a cég alkalma…

– Nem! – Pánikolós nyüszítés szalad ki a számon. – Nem akarok én is az egyik protekciós alkalmazottad lenni!

Ambrose „Row” Casablancas az emberek többségét megvetette, így amikor valaki olyannal találkozott, akit nem utált annyira, azt hajlamos volt ott helyben felvenni magához. Így kezdett el dolgozni a gyerekkori jó barátjával, Rhylanddel is öt évig, mielőtt elváltak útjaik. Ezért lettek jó barátok az üzlettársával, Tate-tel is. Ezért engedte, hogy a Mama „közösségi média influencerként” dolgozzon neki az őrületes, évi kétszázötvenezer dollárért, annak ellenére, hogy nem volt Instagram-, TikTok-, Facebook-, de még X-fiókja sem.

– Nem tudom, hogy magyarázzam ezt el neked, Dyl, de a jelenlegi életkörülményeid mellett nem engedheted meg, hogy ekkora egód legyen – vágta rá Row szenvtelenül. – Fogadd el a melót!

Cal levegő után kapott, és hallottam, ahogy megcsapja őt.

– Row! Mekkora egy seggfej vagy!

– Ígérd meg, hogy ma este még mondhatom ezt, és veszek neki egy új kocsit is a lakás mellé – dünnyögte Row.

És igen. Soha nem fogom tudni kiheverni ezt a beszélgetést.

– Nem kérek a lakásotokból! – szűrtem ki a fogaim között. – Amúgy sem lenne pénzem bölcsire, meg nem fogok egy mondvacsinált munkát végezni, és a kitartott nők életét élni huszonhat évesen. – Engem nem kell eltartani, én a saját utamat tapostam ki, még ha az göröngyösre is sikeredett.

– Makacsul és észszerűtlenül viselkedsz! – vágta a fejemhez Row.

– Te meg öntelt és bunkó vagy!

– Ez nem lehet újdonság – horkantott Row.

– Megfojt a szereteted! – közöltem.

– Minket meg kétségbe ejt a hozzáállásod – vágott vissza.

– Kérlek! – szólt közbe Cal. – Csak… gondold át, rendben? Ha ott vagy, jelentkezhetsz munkákra. Esetleg valami marketinggel kapcsolatosra? – javasolta lelkesen, én pedig hallottam, ahogy közben a bátyám végigcsókolgatta őt megint, mire a gyomrom felfordult a düh, a bosszúság és az elkeseredettség egyvelegétől. – Majd megoldjuk Grav gyerekfelügyeletét! Számos lehetőség elérhető! Muszáj eljönnöd onnan – mondta gyengéden Cal. – Ott már bevégezted a dolgodat. Az anyukádnak már nincs szüksége rád. Vőlegénye van, az ég szerelmére is! Ideje, hogy gondoskodj önmagadról!

Ezt könnyű mondani. Fogalmam sem volt, hogyan kell azt csinálni. Soha nem gondoskodtam csak magamról. Mindig valakinek szenteltem az életemet, vagy a Mamának, vagy Gravitynek.

– Nem. – Az alsó ajkamba haraptam, és magamban azt számolgattam, vajon mennyibe kerül megjavíttatni Jimmy nyamvadt ajtaját. – Most pedig, ha megengeditek, eltelt tíz perc. Mostanra bizonyára végeztek. Muszáj visszavonulnom a díványomra.

– Ha az üvegházban álló kanapéra utalsz… ne tedd! Row-val felavattuk, amikor a múltkor ott aludtunk.

– Cal! – csattantam fel.

– Meg az egész konyhát és a ház minden zuhanyzóját – közölte Row amolyan mellékesen. – De most tényleg, kerüld el azt az egész kibaszott házat, ha idegesít a gondolat, hogy az emberek a különböző felületeken kefélnek.

Kinyomtam a hívást, és belesikítottam a térbe két egész percen keresztül.

* * *

Mire visszamentem a házba, Mama és Marty már végzett az Ősz haj ötven árnyalata eljátszásával a nappaliban. Hála az égnek ezekért az apró dolgokért! A lakásban sötét és csend honolt, leszámítva a hűtő duruzsolását. Töltöttem magamnak egy pohár vizet, leöblítettem a mosogatóban lévő edényeket, és felmentem a lépcsőn Gravity szobájába. Szívmelengető hely volt. A falat pasztellszínű, virágos tapéta borította, a kiságyat Marty rakta össze és festette le a lányom kedvenc lila árnyalatával, a fehér polcok pedig Grav kedvenc könyveitől roskadoztak. Kupis szoba volt, tele tudományos készletekkel és a vastag szőnyegen szétszórt LEGO-kockákkal, a kis asztalát pedig színezők meg ábécés gyakorlófüzetek borították. Mindenemet Gravitynek adtam. Azt akartam, hogy tudja, bármi lehet belőle.

Odasétáltam az ágyához, a szívem a torkomban dobogott. Amikor csak végeztem egy műszakkal, amikor csak zsebre tettem a borravalómat, mindig rá gondoltam. Ő adott célt az én közönséges és unalmas létezésemnek.

Gravity volt, aki lehorgonyozta az életemet. A szilárd talaj a talpam alatt.

Lenéztem az én gyönyörű kislányomra, és a füle mögé tűrtem egy feszes, hikoridió-színű fürtöt. Még a fülkagylója is tökéletes volt. A gyomromból egy kacaj indult fel, de visszafojtottam. Amikor Gravity megszületett, úgy nézett ki, mint egy zsémbes öregember. Most viszont lélegzetelállító volt – ráadásul kiköpött mása a szökevény apjának.

Ugyanazok a koromfekete, göndör szempillák keretezték a legfeltűnőbb szempárt: a sárgás-zöldes íriszt sötétkék karika szegélyezte. Végighúztam az ujjamat az elegáns, pisze orrán, és néztem, ahogy az a meggypiros ajka apró mosolyra rándul. Miről álmodott vajon? Mi lesz belőle felnőtt korában? Az én álmaimban – abban a kevéskében, amit engedélyezek magamnak mostanában – elképzeltem, ahogy egyik ajtót rúgom be a másik után érte, hogy segítsek neki elérni minden magasságot és célt, amire csak vágyott.

Tényleg meg tudnám neki ezt adni itt, a Maine állambeli Staindropban? Abban a Staindropban, ahol egyetlen iskola, egyetlen óvoda van, jövőkép nulla, és szinte alig lakják? Még az az új pláza és puccos hotel, amit néhány éve építettek, sem tették a korábbinál lakhatóbbá ezt a különös tengerparti várost.

Mi van, ha Grav is úgy végzi, mint én, megrekedve egy olyan helyen, ahol nem volt boldog, és megelégszik azzal, ami van, ahelyett, ami lehetséges?

Lehajoltam, és egy puszit leheltem a homlokára. Szinte levegőt sem vettem, nehogy felébresszem.

Aludj jól, édes kislányom – dalolta a szívem. Anyuci szeret.

* * *

Nevetséges, de az utolsó csepp a pohárban, hogy beadjam a derekamat, az volt, amikor húsz perccel később letoltam a bugyimat, hogy az elmúlt nyolc óra után végre először leüljek pisilni. A vécén ültem, és a ronda pamutbugyimat bámultam, amikor is rájöttem, nincs más színű alsóneműm, csak bézs. És hogy nincs igazi fehérneműm. Már nincsenek klassz ruháim. Sem magas sarkúm, amiben kimozdulhatnék. Sem barátaim, akikkel elmehetnék.

Az olcsó, viseltes bugyim tökéletes metaforája volt az egész életemnek. Fakó és jelentéktelen, egy utólagos gondolat – egy fantáziátlan, szomorú és praktikus valami.

Fájdalmas volt a felismerés, hogy… nos, én többre vágyom.

Az élet nem fekete-fehér, hogy vagy egy tündöklő és fantasztikus kaland Cannes-ban, vagy a slampos, véget nem érő étkezdei felszolgálások és házimunkák sora. Nem kellett azt az életet élnem, amit a szerencsém rendezett el.

Amikor a legutóbb hoztam egy rossz döntést, az egy lyukas óvszerrel végződött, miközben a kanapé karfáján megtámaszkodva épp egy díszpárnába nyomtam az arcomat. A végeredménye a lányom lett. Habár az életemnél is jobban szeretem Gravityt, és soha nem cseréltem volna el az úgynevezett rossz döntésem következményét semmire, a jövőképem teljes mértékben átalakult miatta. Gyáva lettem, túlságosan féltem hibázni.

Csakhogy itt ez az egész egy hiba volt. Ez a város, ez a munka, ez a kilátástalan élet.

Többet érdemeltem, ahogyan Grav is. Mindig ott van a lehetőség, hogy visszatérjek ide. Csakhogy egy vad és lázadó valami, ami újonnan kelt életre bennem, azt súgta, nem fogom ezt tenni. Hogy amint kiszabadulok innen, meg sem állok majd. Úgy éreztem magam, mintha most ébredtem volna az éveken át tartó kómából. Mintha épp most jöttem volna fel levegőért azután, hogy egy sárral teli medence legalján ücsörögtem.

Gyorsan lekaptam a mosdókagyló széléről a telefonomat, és felhívtam Calt, még mielőtt lehúztam volna a vécét.

– Pötty?

– Légyszi, mondd, hogy azért hívsz, hogy elfogadd az ajánlatunkat!

– Elfogadom az ajánlatotokat.

– Ez az, kislány!

Második fejezet

DYLAN

– Francos franc! Bassza meg, a francba! – A homlokomat a kormányba vertem, a copfom pedig szétcsúszott, ezzel pedig igazán illett az életemhez.

A visszapillantó tükörben láttam Gravet, ahogy eltátott szájjal néz, a szeme akkorára kerekedett, mint a hold. Be volt kötve az autósülésébe, és magához szorította Gomba urat, a rózsaszín, pénisz alakú plüssét. Borzasztóan ragaszkodott ahhoz az izéhez. Ezt én kaptam Caltől ajándékba, és valahogy a gyermekem kedvenc tárgya lett belőle.

– Anyuci! – szidott meg elálló lélegzettel. – A nagyi megharagszik, ha meghallja!

– Megengedem, hogy megidd anyuci üdítőjét, ha nem mondod el neki. – Egy dobozos kólával vesztegettem meg a lányomat.

– Oké!

A New York-i új életünk egy lerobbant kocsival kezdődött, ami még Row Fifth Avenue-i lakásáig sem tudott elgördülni, mögöttem pedig húsz kocsiból dudáltak és kiabáltak.

A kulcsommal ügyetlenkedve próbáltam újból gyújtást adni. Konkrétan három méterre voltam a mélygarázs bejáratától, amikor Jimmy úgy döntött, feladja.

– Gyerünk, éledj fel! Éledj! – Felrántottam a kéziféket, aztán lenyomtam, majd ismét felhúztam. Fojtogatott a düh. Ez az átkozott kocsi!

Amikor két éve megvettem Jimmyt, és nagyon büszke voltam magamra, amiért nem fogadtam el Row egy jobb állapotú, használt Chevrolet Silverado képében nyújtott alamizsnáját, ebben már volt százhatvanezer kilométer, és az ajtók annyira elrozsdásodtak, hogy a menetszélben megremegtek, valahányszor hatvanötnél gyorsabban hajtottam. Csakhogy ötszáz dollárral olcsóbb volt az alapáránál, és nem bírtam kihagyni a lehetőséget. Így maradt még pénzem Grav úszótanfolyamára és a havonta érkező mesekönyvekre, amit az óvónője javasolt. Most már tudtam, hogy hibáztam.

Ismét megpróbáltam beindítani a motort. Nada. Jimmy halottabb volt még Armie Hammer karrierjénél is A Manderley-ház asszonya után.

Újabb hangos dudálások repesztették szét a dobhártyámat. A dühös sofőrök az öklüket rázták felém, és szitkokat szórtak rám, miközben megpróbáltak besorolni a másik sávba.

„Tüntesd el ezt a tragacsot az útról, seggfej!”

„Tanulj meg váltós kocsit vezetni, szararc!”

„Láttad a csaj seggét? Az én sebváltómra akármikor felülhetne!”

Az arcomba forróság tolult. Miért én? Azt kívántam, bárcsak kevesebb leckével és több pénzzel látna el az élet.

Kiszálltam a kocsiból, és a nyakamat nyújtogatva mértem végig a mögöttem sorakozó, zabos sofőröket, hogy megpróbáljam kitalálni, melyikük néz ki a legkevésbé pszichopatának ahhoz, hogy meg lehessen győzni, segítsen nekem eltolni az autót a parkolóház felé.

– Anyuci, ki akarok szállni! – nyafogott Gravity, és közben a rózsaszín Skechersével az anyósülés hátulját rugdosta.

– Egy pillanat, édesem!

– Unatkozoooom!

Még több dudálás, még több káromkodás. A Fifth Avenue egy négysávos út volt, amit egyik oldalról emeletes házak sokasága szegélyezett, a másik oldalról pedig a Central Park. Az egyik sávja buszsáv volt, egyet pedig teherautók töltöttek meg. Így csak két sáv maradt, én pedig épp eltorlaszoltam az egyiket.

– Segítségre van szükségem, hogy eljuttassam a kocsit ahhoz a kapuhoz. – Az épület irányába mutogattam. Izzadtam és viszkettem a tengerészkék pulcsim és a bő farmerom alatt. A hajam kész katasztrófa volt. Ha sírós típus lettem volna, most biztos elsírom magam.

– Ez a te bajod! – Mögöttem a sofőr kiköpött az ablakon.

Hát, tényleg nem Maine-ben vagyok már, az egyszer biztos.

– Hacsak nem akarsz fizetni érte! – A sofőr elismerően végigmért.

– Naná! – Kitoltam a csípőmet, és kedvesen rámosolyogtam. – Elfogadsz tökön térdelést és övön aluli ütést?

– Picsa! – dünnyögte a fickó, és felhúzta az ablakát.

– Anyuci! – sikította Gravity hangosabban. – Ki akarok szállni! Ki! Ki! Ki!

– Csak egy perc, kicsim!

– Üccsit akarok!

Reszketve húztam elő a telefont a farzsebemből. Nem hívhattam fel sem a Mamát, sem Row-t – mindenképpen magam akartam megoldani a dolgot. Nagyon nem akartam az a szétesett, szerencsétlen rászoruló lenni, aki kudarcot vallott mindenben, amibe csak belekezdett.

Ezért inkább a biztosítót hívtam fel, miközben a testem tele lett csalánkiütéssel.

Hibát követtem el. Nem kellett volna idejönnöm. De most komolyan, mégis mit képzeltem? Még akkor sem tudtam a kezemben tartani az életem irányítását, amikor otthon laktam az anyámmal. New York hússzor akkora volt, mint amivel elbírtam.

Fel-alá járkáltam a csomagtartó mögött, és vártam, hogy az ügyintéző fogadja a hívásomat, amikor Jimmy hátsó ajtaja kivágódott. Kellett egy pillanat, mire felfogtam, mi történik. Gravnek elege lett a nyolcórás autóút után, kikötötte magát, és most kicsusszant a kocsiból, le a forgalmas útra, majd gurulni kezdett a másik sáv felé.

– Jesszus! – sikítottam hisztérikusan, és kiesett a telefon a kezemből.

A lányom remegő térddel állt fel, az arcára rémület ült ki. Egyenesen a száguldó autók közé botorkált, miközben engem keresett rémülten döbbent tekintettel. Az egész életem lepergett előttem abban a pár másodpercben, amikor a lábam a lányom felé vitt, és nagyon kellett koncentrálnom, hogy ne vessem rá magam, és kergessem bele a csúcsforgalomba.

Hirtelen – és látszólag a semmiből – egy magas, széles, villámsebes lény fél kézzel a hóna alá kapta Gravityt, akár egy focilabdát, és visszacikázott vele a járdára, a biztonságba.

Térdre rogytam, és kiköhögtem minden visszafojtott levegőt a tüdőmből.

Meg is halhatott volna. Majdnem így is történt. Mert ostoba módon nem figyeltem rá.

Elpislogtam a könnyeimet, miközben odabotorkáltam az alakhoz, aki a gyermekemet tartotta. Pontosabban, a férfihoz, aki a bokájánál fogva lógatta, és gyengéden rázogatta a lányomat, mint valami frissen felszakított piñátát.

– Hol a cukorka? – dörmögte mély hangon. Ő aztán nem fog gügyörészni. – Tudom, hogy van nálad! Ne szórakozz velem!

– Nincs nálam! – kuncogott Gravity, és a kezét lengetve kalimpált. – Mindet megettem, amikor idejöttünk.

A spicli!

– Akkor azt hiszem, téged kell megennem!

Újabb kacajhullám következett.

– Neee, Jájend bácsi! Anyuci nem engedi meg! Ő szejet engem!

A szívverésem végre lecsillapodott. A pulcsimba töröltem a nyirkos tenyeremet, és lazaságot mímelve léptem oda hozzájuk.

Azaz a lányomhoz és Rhyland Coltridge-hez.

Ahhoz a Rhyland Coltridge-hez, aki a bátyám legjobb barátja.

Egy hímringyó.

Egy beképzelt selyemfiú, aki tudja magáról, hogy ő Isten eddigi legjobban sikerült teremtménye.

Egy Pradát viselő, züllött és önző alak.

Kár, hogy ez az alak egy műremek.

Rhyland miatt még a „diszfunkcionális” kifejezésnek is pozitív felhangja lett. Egy átokfajzat, akinek minden hibáját elnézték a lélegzetelállító külseje miatt. Fejedelmi megjelenését százkilencvenöt centi magas, bronzbarna, feszes és tökéletesen izmos testének, végtelen búzamezők színében aranyló hajának és a legragyogóbb smaragdéhoz hasonló zöld szemének köszönhette. Ordított róla a tökéletesség, kezdve a kegyetlenül szögletes állvonalával, a rajzfilmbe illően kiugró járomcsontján és a telt ajkán át az egyenes orráig.

És mi utáltuk egymást.

Valójában, ő az, aki képtelen volt bármiféle erős érzelmet táplálni felém vagy bárki felé. Ez az egyik oka annak, hogy megvetettem őt. Rhyland a két lábon járó bizonyítéka annak, hogy lehet szív nélkül is létezni.

– Helló, Rhyland! – Miközben felé lépdeltem, köpenyként öltöttem magamra a műbátorságot.

– Helló, elcseszett! – felelt szenvtelen hangon, miközben a karjára ültette a gyermekemet, engem pedig egy fájdalmasan unott pillantással mért végig. Egy érmét viselt a nyakában egy egyszerű, fekete láncon. Még mindig. Gyakorlatilag kamaszkorunk óta magánál tartotta azt a vacakot. Megkérdezhettem volna, milyen jelentőséggel bír, de igazából soha nem érdekelt.

– Vigyázz, hogy beszélsz a gyerekem előtt! – szóltam rá kimérten.

– Anyuci azt mondta a kocsiban, hogy „bassza meg” – mesélte Gravity vidáman kacarászva.

Az áruló!

– Ezt nevezik hiú reményeknek, kölyök. – Rhyland egy ragadozó mosolyát villantotta fel, amitől egy kissé megdermedt a vérem.

Nem volt az a szépfiúsan szexi pasas. Inkább félig vikinges, félig Hozier-szerű.

A dudálás egyetlen elnyúló harsogásba ment át, aminek nem akart vége szakadni. Mindketten figyelmen kívül hagytuk.

Rhyland egy lesújtó pillantást vetett rám.

– Szedd össze magad, Casablancas! A gyereked meg is halhatott volna – közölte lefitymálóan. – És ha már itt tartunk, vedd vissza! Nem vagyok gyerekcsősz.

Ez volt az a pont, amikor hivatalosan és végérvényesen is elveszítettem a türelmemet.

Nem a nyolcórányi vezetés miatt, amit tíz pisiszünet szakított meg, és a Starbucks koffeinje meg a gyanúsan hideg benzinkutas hot dog támogatott.

Nem amiatt, hogy Jimmy lehalt nekem három méterrel a parkolóháztól.

És nem amiatt, hogy csóró voltam, munkanélküli, egyedülálló, és még gyereket is neveltem, holott sokszor úgy éreztem, én magam is gyerek vagyok.

És még csak nem is azért, mert rájöttem, ez a férfi lesz a szomszédom, ugyanis Row és Cal lakása a Rhylandé alatti szinten volt. Direkt tervezték így, hogy mindig egymás közelében lehessenek.

Hanem ez.

– Majd ha piros hó esik, akkor fogok gyereknevelési tanácsokat elfogadni tőled. – A karomba kaptam Gravityt, és a kiabálástól megfájdultak a hangszálaim. – Be volt kötve! Nem az én hibám, hogy nagyon okos, és rájött az öv kikapcsolásának módjára! Borzalmas volt az idevezető út, a kocsim lerohadt, feltartja a forgalmat! A biztosító nem vette fel, három napja nem alszom. Pénzem sincs, hogy megjavíttassam az au…

– Úgy sejtem, te vagy Row legújabb jótékonysági akciója, és a lakásában fogsz lakni – vágott a szavamba Rhyland nyersen, majd elfordította a csuklóját, hogy az órájára nézzen. Látszott, hogy szeretne már menni a dolgára. Mintha bármi jobb lett volna annál, hogy az első sorból nézze az összeomlásomat.

Istenem, de gyűlöltem őt! Annyira, hogy az már fájt.

– Nem vagyok senki jótékonysági akciója!

– Ne vesd el, mielőtt kipróbálnád! Talán, ha elkezdenél Karitász néven sztriptízelni, azzal minden anyagi gondod megoldódna.

– Disznó! – vicsorogtam.

– Röff-röff – kacsintott rám. Ezután pedig, mert úgy tűnt, csak én akartam hergelni őt, fordítva nem, így folytatta: – Gyere! Tüntessük el azt a kocsit az útból.

– Nem akarom, hogy segíts!

– Micsoda egybeesés! Én sem akarok segíteni. – Egy újabb ördögi vigyort villantott rám, majd felhajtotta az ingujját, ezzel felfedve az erektől és izmoktól dagadó alkarját. – Sajnos viszont a legjobb barátom húgocskája vagy, és az illem egy bizonyos szinten megköveteli, hogy ne hagyjam, hogy egy taxisofőr leszúrjon téged meg a lányodat.

Felrántotta a vezetőülés ajtaját, majd beült, és elfordította a kulcsot.

– A fényszórók működnek, úgyhogy nem az aksival van a gond. Talán a gyújtógyertyákkal. Hány éves ez az izé?

– Nem olyan öreg, mint te. – Hány éves voltam én, öt? Ki beszél így?

A szemöldökét ráncolva elővette a telefonját, engem pedig figyelmen kívül hagyott.

– Öt perc múlva megbeszélésem lesz. De később megyek a szervizbe, és megjavíttatom. Addig is betolom a garázsba.

– Öh, rendben.

– Jobb, ha előbb kiveszed a bőröndöket. A mélygarázsban lévő lift kicsi és csigalassú.

Utáltam, hogy ő segít nekem. Utáltam, hogy elég kimerült voltam ahhoz, hogy elfogadjam a segítségét. És azt is utáltam, hogy egy rakás szerencsétlenségnek néztem ki, amikor ez az egész megtörtént.

Rhyland kiszállt, kidobálta mind a hat bőröndöt és sporttáskát a járdára, aztán megállított egy jó erőben lévő amazonos futárt, és meggyőzte, hogy soroljon be, aztán segítsen betolni a garázsba az autómat. Mindketten nekifeszültek a csomagtartónak, majd begurították Jimmyt a mélygarázsba. Ráültettem Gravityt az egyik bőrönd tetejére, ő pedig a lábával átölelte a fogantyút, majd a kezébe nyomtam a lepke alakú tartóban lévő iPadjét. A fejére tettem a cicafüles fülhallgatóját. Az arca felragyogott, amikor meglátta a Caitie’s Classroom zenecsatornát. Ezután odamentem, hogy felszedjem az útról a törött telefonomat.

A szégyenkezés és megalázottság egyvelegét érezve néztem végig, ahogy Rhyland és a futár munkálkodott. Miután a kocsi biztonságban beért a garázsba, Rhyland ismét felbukkant a lobbi felől. Jelentősen kevésbé tűnt már összeszedettnek, a férfi kontyából kiszabadult egy selymes, homokszín tincs, és a szeme elé omlott. Az arcán vörös foltok éktelenkedtek. Szinte már rosszul éreztem magam, ahogy felénk közeledett. Majdnem szóra nyitottam a számat, hogy megköszönjem neki.

– Van valami oka annak, hogy a gyerek egy péniszt tart a kezében? – A pillantása Gravityre ugrott, aki Gomba urat szorította magához, miközben elmélyülten nézte a műsorát.

A gyerek. Úgy beszélt róla, mintha egy megoldandó probléma lenne.

– Az nem egy pénisz, hanem Gomba úr – igazítottam helyre fölényesen.

Szenvtelen pillantással nézett rám, a szája pedig félhold alakú, gúnyos mosolyra húzódott, amitől félő volt, hogy tocsogni kezd a bugyim.

Annak ellenére, hogy taszított, mindig is volt bennem egyfajta vonzalom Rhyland Coltridge felé.

Az a „boldogan lemegyek neked kutyába első szóra” fajta.

Ami egyértelműen nem segített a helyzeten.

– Hosszú történet, jó? Na, de köszi a segítséget. Most már újra lehetsz New York kedvenc kurafija! – Ezt az utolsó szót csak tátogtam, hogy Grav ne hallja, majd elhessegettem őt.

– Most megszégyenítesz, amiért szexmunkás vagyok? – vonta fel az egyik sűrű szemöldökét Rhyland, ami egy árnyalattal sötétebb volt a hajánál.

– Nem. Én azért szégyenítelek meg, mert egy szemétláda vagy.

– Miért? A múltból kiindulva, ez a férfitípus a kedvenced – röhögött fel nyersen.

1-10 a hazai csapatnak.

Az exem, Tucker határozottan egy két lábon járó óvszerreklám volt.

– Tudod, Rhyland… – A csípőmet nekitámasztottam az egyik magas bőröndnek, miközben minden színészi képességemet latba vetve igyekeztem összeszedettnek és lezsernek tűnni. – Nincs elég szinonima a nyelvünkben ahhoz, hogy leírjam, mennyire utállak.

Ez nem mondott ellent az iránta érzett vágyamnak. De ugyanennyire vágytam három nyugtatóra és egy egész mangós-lime-os sajttortára is, pedig tisztában voltam vele, hogy ezek simán elpusztíthatnak.

– Hízelgő. – A mellkasára tette a kezét, és színpadiasan meghajolt. – Szerintem olyan szó nem is létezik, ami kifejezné, amit irántad érzek, de valahol a megvetés és a teljes unalom között helyezkedne el.

– Közömbös – vetettem fel készségesen.

Erre ő csettintett az ujjával, és rám mutatott.

– Látod? És mindenki azt hiszi, hogy csak egy csinos pofi vagy! Hölgyeim és uraim, íme Dylan Casablancas, a megtestesült értelmező szótár!

– Nekem ebből csak az jött le, hogy csinosnak találsz, és bár egyetértek veled, neked esélyed sincs. Végeztem a lúzerekkel való randizással.

– Az elég kellemetlen, kedvesem.

– Miért?

– Nem hiszem, hogy egy lúzeren kívül bárki másnak kellenél.

Épp amikor arra gondoltam, bántalmazni fogom a bátyám legjobb barátját a Manhattanben eltöltött első órámban, megzavart minket egy valódi cowboy. Egyenesen felénk jött és integetett, egy öltönyös férfi társaságában.

– Szevasz, Coltridge!

A fickó annyira idegennek hatott New Yorkban, mint egy Disney hercegnő egy BDSM-klubban, a western kalapjában, a díszes ingében meg a kopott farmerében. Amint befogadta a látványunkat – a bőröndöket, Gravityt, engem és Rhylandet –, széles szája jókedvű vigyorra húzódott. Ránézésre kora hatvanas lehetett, és kiváló formában volt. Egy vastag aranykarika csillant meg a gyűrűsujján.

– Marshall – köszönt vissza Rhyland egy könnyed mosollyal, de nekem feltűnt, hogy megköszörülte a torkát. – Korán jöttél.

– Ki korán kel, aranyat lel. – A férfi kacsintott, miközben néhány méterre tőlünk megállt, és megigazította a bikakoponyás övcsatját. – Nicsak, mit látnak szemeim! Rhyland Coltridge, fogalmam sem volt róla, hogy foglalt vagy! Ráadásul még egy lurkód is van. Ezért határozottan piros pont jár nálam!

Micsoda?

Már épp szóra nyitottam a számat, hogy tisztázzam, mi Rhylanddel ki nem állhatjuk egymást, amikor is meghallottam a jókedvű kacaját.

– Ne ítélj soha a külső alapján, Bruce!

Legnagyobb döbbenetemre ezután az következett, hogy Rhyland átkarolta a vállamat. Kővé dermedtem, és hatalmasra kerekedett a szemem. Taylor Swift szerelmére, mi a fene történt itt?!

– Na és ő kicsoda? – Bruce Gravity körül legyeskedett, aki a lábát a bőröndről lelógatva magához ölelte Gomba urat. Szerencsére annyira szorosan tartotta a plüsst, hogy nem látszott az alakja.

– Ő Gravity. – Rhyland figyelmen kívül hagyta, ahogy rácsaptam, és rezzenéstelenül levette a karját a vállamról, aztán felemelte a lányomat, és a mellkasához közel megtartotta. Levigyorgott rá. Gravity mit sem sejtő tekintete továbbra is a képernyőre tapadt. – Azaz a szemem fénye.

– Akkor bizonyára a sötét középkorban élsz – dünnyögtem a bajuszom alatt, miközben karba fontam a kezem a mellem előtt.

Rhyland gyilkos pillantást vetett rám.

– Bruce Marshall! – A férfi kedvesen mosolyogva felém nyújtotta a kezét. – Örvendek a találkozásnak, asszonyom! Kegyed pedig?

– Nem vagyok asszony. – Kibontottam a kezemet, hogy fogadjam az üdvözlést. – Ahogy Mrs. Coltridge sem, hál’ istennek.

Bruce Marshall mosolya köddé vált, mire Rhyland közénk lépett, és felnevetett.

– Úgy érti, még nem – egyértelműsített. – De mint láthatod, alig várjuk, hogy összeházasodjunk!

Bruce tekintete a csupasz ujjaimra siklott.

– Én egy gyűrűt sem látok.

Mégis mit művelt Rhyland? De ami még fontosabb, miért csinálja ezt?

Rhyland lazán megveregette a férfi hátát.

– Ne rontsd el minden meglepetésemet, Brucey fiú! Valami mást kért, mint amit adtam neki. Nehéz ennek a nőnek a kedvében járni.

– Nem is – mondtam lassan. – Csak béna vagy az ágyban.

Bruce ide-oda kapkodta a tekintetét a lányom és köztem. Akkor és ott láttam rajta az ítéletet. Habár tudtam, hogy semmi baj nincs azzal, ha házasságon kívül születik egy gyerek – főleg úgy, hogy engem dobtak –, mégis védtelennek és sebezhetőnek éreztem magam.

– Gravity nem az enyém – igyekezett magyarázkodni Rhyland. – De a sajátomnak érzem minden fontos tekintetben.

Mekkora egy rakás kamu! Rhyland ki nem állhatta a gyerekeket, olyannyira, hogy mindig igyekezett a szoba ellenkező oldalára kerülni, amikor Gravity és Serafina is ott volt. Még Gravity is küldött felé egy „ismerjük mi egymás, uram?” pillantást.

Bruce Rhyland felé fordította meleg és elismerő tekintetét, és lassan bólintott.

– Nem olyannak ismertelek meg, aki többletfelelősséget vállal magára, ha nem muszáj.

– Nos, sok minden van még, amit nem tudsz rólam és a személyiségemről – felelte titokzatosan Rhyland. Nem elég, hogy ez a rohadék belerángatott ebbe, esélyt sem adott, hogy kimásszak belőle. Miért hazudott szemrebbenés nélkül?

– Helyesen cselekszel, fiam. – Bruce megveregette a vállát. – Tisztelem a gondos családapákat. Magam is az volnék. Nem tudom, olvastad-e a Forbes cikkét rólam, de a beosztottaim hetvenhárom százaléka ugyanarra a vasárnapi istentiszteletre jár, ahova én. Hasonló a hasonlónak örül, nem igaz?

Rhyland szélesen elmosolyodott, és ebben a pillanatban megértettem, mire megy ki a játék.

Beharaptam az alsó ajkamat, nehogy felnevessek. Rhyland képével illusztrálták a „pogány” kifejezést a szótárban. Akkora bűnös volt, hogy biztosra vettem, lángra lobbanna, ha csak egy templom öt kilométeres körén belülre lépne. Konkrétan az volt a munkája, hogy pénzért randizott és kefélt a nőkkel. És lelkesen meg is tette. Úgy tippeltem, hogy több nővel lefeküdt már, mint ahányan ebben a körzetben szavazásra regisztráltak. És ahogy most is megmutatta, nincs gondja a hazudozással meg a mások becsapásával sem, hogy elérje a céljait.

– De, teljes mértékben, uram. Nincs nálam nagyobb rajongója a monogámiának és a gyerekeknek – bájolgott Rhyland, hangjában negédes fenyegetéssel.

– Rendicsek! – Bruce összedörzsölte a tenyerét. – Megyek, és kényelembe helyezem magam abban a puccos kávézóban, amit ajánlottál, és szerzek flancos péksütit, te pedig segíts az asszonykádnak felvinni a csomagokat, aztán csatlakozz hozzám! Nem kell sietni, rendben? A család az első.

– Majd megpróbálok elszakadni tőlük. – Rhyland nagyot sóhajtott. – De nem lesz könnyű.

– Kidobhatlak az ablakon, hogy gyorsítsak a dolgon – javasoltam vidáman.

Rhyland megbökött a könyökével.

Bruce és az embere eldöcögtek a trendi kávézó felé. Amint beléptek az ajtón, Rhyland akkora lendülettel nyomta vissza a kezembe Gravityt, mintha radioaktív robbanóanyag lenne.

– Beszélnünk kell! – A vállára vette a sporttáskákat, és a többi bőröndömet a társasház bejárat felé terelte.

Az épület egy második világháború előtti emeletes ház volt, lenyűgöző fehér boltívekkel és oszlopokkal. A lobbiban a talajt szürke erezetes, pepita mészkőburkolat borította, az üresen álló recepcióspultot pedig fényes, feketére festett fából készítették. A liftek régimódiak voltak, a faajtókat fekete kovácsoltvas vette körbe. Az egész épületnek európaias hangulata volt, amitől megszédültem – most először, amióta elindultam erre az útra.

– Kérlek – mondtam a halántékomat masszírozva –, ne beszélgessünk többet!

– Anyucinak fáj a feje – motyogta kedvesen Gravity, miközben megigazította az iPadjét, amit most a mellemen egyensúlyozott.

Anyucinak nagyon kellett pisilnie is. Meg ennie. És három mimosát megkóstolnia.

– Anyucinak egy nagy-nagy szívességet kell tennie Rhyland bácsinak. – Rhyland aljas szándékkal szegezte rám kegyetlen pillantását, rekedtes hangja pedig finom nyári zivatarként csorgott végig a gerincem mentén. A tekintetünk összetalálkozott, és égő gyufaszálakként lobbantották lángra az egész lobbit. – És ajánlom neki, hogy a változatosság kedvéért most jó döntést hozzon.