A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

szerkesztette: Kleinheincz Csilla és Roboz Gábor

Borítófestmény: Kiss Márton Gyula

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Kozári Imre

Korrektúra: Kótai Kata

A novellák válogatásában közreműködött Borbíró Aletta

Copyright © Bereczki Viktor, Csizmadia Eszter, Farkas Balázs,

Ferentzi Panna, Gallay-Nagy Krisztina, Korom Borbála, Kispál

Márton, Komor Zoltán, László Zoltán, Munkácsi Réka, Némethi

Lívia, Pál Dániel Levente, Rózsa Gitta, Smikál-Persa Mária, Szarvas

Szilvia, Szentirmai-Takács Tímea, Vincze Nóra Veronika, 2025

© GABO Könyvkiadó, 2025

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

ISBN 977-309-435-355-0

ISSN 3094-3531

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Előszó

Kispál Márton: Tükör az Almrauschkogel alatt

László Zoltán: Szeretetzombik

Korom Bori: Torzszülött

Bereczki Viktor: Fáziskésés

Komor Zoltán: Szőtt test

Ferentzi Panna: Aszály

Munkácsi Réka: Vitéz pedig kardra

Vincze Nóra Veronika: Torony

Pál Dániel Levente: Lapos Föld

Szarvas Szilvia: Sárkányrózsa

Gitte Rose: Kvantumtudat

Gallay-Nagy Krisztina: Kísértet(t)

Persa Mária: Eldorádó

Némethi Lívia: Valóság áthelyezve

Szentirmai-Takács Tímea: Ördögöd van

Csizmadia Eszter: Fedezet

Farkas Balázs: Üzenet az égnek

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐSZÓ

Egy antológia olyan, mint egy „terülj, terülj, asztalkám”: mindenki megtalálja benne az ízléséhez leginkább illeszkedő sztorit. Az év magyar science fiction és fantasynovellái-sorozat nyolcadik darabja ezúttal is színes válogatást kínál a hazai szerzők által feldolgozott témákból. Néhány alkotó ismert motívumokat gondolt újra, mások a minket körülvevő világot mutatják meg a fantasztikum eszköztárával, míg akadnak, akik a jövőbe kalauzolnak.

Az idei pályázat győztesei közül több szerző neve csenghet ismerősen a sorozat korábbi köteteiből, azonban ezúttal is feltűnnek új hangok, friss nézőpontok és meglepő ötletek. Habár hajlamosak vagyunk előtérbe helyezni a nagyívű és terjedelmes történeteket, a beérkezett pályaművek száma és a témák sokszínűsége azt jelzi, hogy a rövid forma tömörebben ugyan, de igenis képes hívogató világokat feltárni.

Bármilyen antológiáról legyen is szó, azt hiszem, olvasóként két feladatunk van. Először is hagyni, hogy a novellák hatást gyakoroljanak ránk a hangulatukkal, a karakteralkotásukkal, vagy éppen a nyelvi leleményességükkel. Másodszor pedig követni a kötet szerzőinek munkásságát, és figyelni, hogyan változik a hangjuk egy-egy új történettel.

Helyezkedj hát kényelembe, kóstolj bele az idei válogatásba, és szakadj ki a hétköznapokból!

Borbíró Aletta

KISPÁL MÁRTON
TÜKÖR AZ ALMRAUSCHKOGEL ALATT

1995-ben született. Formatervezőként dolgozik, szabadidejében pedig alpesi túrák révén nyer inspirációt a történeteihez. Novelláit eddig több mint húsz nyomtatott antológiában és magazinban publikálták, például a Galaktikában. Ezenfelül online is olvasható több története. Jelenleg két fantasyregényt ír: az egyik a kőkorszakban, a másik egy távoli, ősmagyarok lakta bolygón játszódik.

„Nincs veszedelmesb kotyvalék, mint a szerelem itala. A főzet, mely két szív összefonódását szolgálná, gyakorta délibábodhoz láncol csupán. Az első korty csalfa reményt hordoz: feloldozásnak hat, az önbizalom bizsergése kíséri. De az utolsó korty… Nos, a közelről szemlélt tükörben a világ egésze megcsavarodik.”

(Kötések, oldások s kotyvalékok: Boszorkapraktikák
Stájerföldről, 1732)

Nem tudott varázscsomót kötni, ha Konradra gondolt.

Ada három faluval arrébb is megérezte egy elcsent bross szagát – fémes ízként szállt a széllel –, aszályos nyarakon esőt csiklandozott le a felhőkből, és egyetlen legyintéssel felolvasztotta a téli ösvényt, nehogy bárki megcsússzon rajta – ezzel a kötéssel mégsem bírt. Az első három hurkot még ösztönösen erősítette meg, ujját megfogta a keltike pora és a farkasfű teje, de utána észrevette a hegycsúcsot a műhely ablakán keresztül. Az Almrauschkogel hetykén meredezett, keresztjét arannyal vonta be a naplemente. Oda mászott fel Konraddal, még márciusban, amikor elolvadt a hó. Konrad és Ada hegye, így emlegették egymás között.

Felsóhajtott. Csontos keze présként markolta a gyógyvirágokat.

– Mi baj? – kérdezte Elfriede. A keltike fürtjeit tépkedte a mosdókagyló fölött, szalmaszálú haja a szemébe omlott. Vállán ott egyensúlyozott Ada macskája, a fekete bundájú, fehér pettyes Éjfél.

– Csak elkalandoztam. – Ada a fejével intette magához a lányt. – Gyere, fogd a sarkát! Igyekezz!

Elfriede kifeszítette a félkész kötést, mire Éjfél méltatlankodva legördült róla. Ada a szőttes pókhálómintájába bámult. Negyven éve nem akadt gondja a szálakkal, még tejfoghíjas leány volt, amikor kitanulta a mesterséget. Ez is csak az ő hibája lehet.

– Csúszik! – nyögte Elfriede.

– Látom. – Ada ujjai meglódultak. Frau Schmidt számított rá: az asszony öreg üszője, Berta már egy hete keserű, szurokfekete tejet adott.

Ám ahogy újracsomózta a kötés sarkát, pillantása visszakúszott az ablakra. Az emlékek csíptek, akár a főnszél. A hegycsúcs, ahol először adott csókot Konradnak, ahol a folyómelléki gyerekkorukról meséltek egymásnak… senkinek se nyílt meg ennyire…

A kötés egy éles pukkanással kibomlott. A szirmok varázslattól aszalódva szállingóztak: Elfriede utánuk kapott, de már késő volt.

Szél söpört végig a falun, a spalettákat zörgette.

– Mi történt? – kérdezte Elfriede, ahogy a seprűért nyúlt.

Ada a padlóra hullott virágokat bámulta. Összepöndörödtek, akár fecnik a tűzben.

– Elgyöngült a varázslat. – Rövidre vágott, fekete hajába túrt. Vagy inkább én gyöngültem el. – Sok függ az égi viszonyoktól… Tudod, a holdfázis köteléke a Gombolyítócsillaggal, a Nap dőlési szöge…

– Értem én. – Elfriede lapátra söpörte és a kályhába borította a növényeket – jól megtanulta, hogy a félresikerült varázstárgyakat érdemesebb megsemmisíteni, mint őrizgetni. A keltikék szisszenve omlottak hamuvá. – Próbáljuk meg újra!

– Mára elég volt. – Ada az ajtóra mutatott. Többnyire szívesen látta a lányt, még annál is tehetségesebb boszorkatanoncnak bizonyult, mint amilyennek az anyja hirdette nagy büszkén, de most magányra vágyott. – Menj. – Csak gondolatban tette hozzá: te még fiatal vagy, vár a világ.

Ám Elfriede alighogy távozott, újabb látogató bukkant fel. Ada már a kopogásából felismerte: és látta maga előtt a csontból faragott sétabotot.

– Szabad!

Frau Schmidt csoszogott be az alkonyattal, ráncos arcát almapirosra csípte a kinti hideg. Ada kényszermosollyal üdvözölte.

– Ada, drága – lépett mellé az asszony –, meddig várjak? Berta az imént oly bánatosan nézett rám, ahogy a fejőedénnyel zörömböltem… Félek, hogy Luca napjáig se gyógyul meg. A teje bűzlik, akár a rohadás. Átok lesz ez, mondom. Brühnerék lehettek, kitelne tőlük. Évek óta mondják, hogy Berta természetellenesen sok tejet ad.

– Az kizárt. – Ada vizet tett melegedni a sparherdre, és szórakozottan keresgélt a teásdobozok között. – A háború óta szigorúan ellenőrzik az illegális átkokat.

– Nem elég szigorúan, ha engem kérdel. Ott van a múltkori eset…

Ada kutakodó ujjai megálltak a levegőben.

– Milyen eset?

– Nem mondod, hogy nem hallottad! Állítólagos vadászbaleset, fönt a hágónál. Forsterék mind egy szálig eltűntek, csak a kalapjukat találták meg.

– Mire vadásztak? Zergére?

– Vámpírra.

– Vagy úgy. Aki ilyesmit vesz a fejébe, az megütheti a bokáját.

– Hisz a vámpírok ártalmatlanok! Amondó vagyok, itt valami turpisság lesz. Ártó szándékú emberek élnek köztünk.

– Azt megérezném.

– Csakugyan? Azt is megérezted, amikor Brühnerék felkiabáltak a vonaton zötyögő közlegényeknek, hogy milyen szőnyeget hozzanak haza a frontról? Velejéig romlott népség az.

– Attól még úgy vélem, Bertát nem helyi átok sújtja, hanem a világháború utószele. A piszkos bombákat épp arra tervezték, hogy a légáramlatok útján terjesszék a rontást.

– No de akkor hol a megoldás? – Az asszony olyan közel hajolt hozzá, hogy Ada orrát megcsapta az előbb említett tejes bűz. – Az ilyeneket egykettőre meg szoktad oldani. Elcsettinted a szemmel verést, száműzöd a jégesőt és a görvélykórt, szerencsehozó porokat kavarsz a mozsaradban… Valami bú emészt, hm? Az a lüke férfiú? Konrad az alszegről.

– Dehogy, csak sok a dolgom – hajolt hátra Ada. Mégis miért öntené az asszonyra a tirádáját magányról és szerelemről? Amúgy is, az itt töltött két éve alatt nem először fogalmazódott meg benne, hogy Frau Schmidt a falu kellemetlenebb lakói közé tartozik. – Melyik bögrét választod? Akad néhány elvarázsolt darabom, ettől például remekül fogsz aludni, ez meg énekel, ha a füledhez tartod.

Az asszony úgy tett, mintha nem hallotta volna a kérdést.

– A szerelem trükkös dolog – motyogta maga elé. – Elhiteti veled, hogy hiányzik valami, amit mindig is magadban hordoztál. – Felocsúdott, avarszáraz kezével Ada könyökét paskolta.

Ada elhúzódott. Egyedül neki engedte meg, hogy megérintse, de utólag az is hiba volt, észnél kellett volna lennie…

– Na, holnap újra jövök – biccentett Frau Schmidt. – Szép estét!

Félig nyitva hagyta maga mögött az ajtót, akár Konrad egy hónappal ezelőtt. Éjfél kapva kapott az alkalmon: árnyékként suhant kifelé, és el is nyelte az utca homálya. Ada borzongva nézett utánuk. Konrad, Elfriede, Frau Schmidt és Éjfél. Előbb-utóbb mindenki távozik mellőle. Ez a természet rendje, úgy tűnik. A macska persze még vacsorára visszatér az egerészésből, az asszony is zaklatni fogja a tehene miatt, Elfriede leckét vesz majd tőle kártyajóslásból, de Konrad… Ő talán sose tér vissza.

Ada összerezzent a teafőző sípolásától.

– Azt a kutyahájjal megkent vacak mindenbe! – kapta a szívéhez a kezét. Mindig a legrosszabbkor jött ez a sípolás.

Elmormolt egy hőálló bűbájt, melyet magától Ottokar Fischertől hallott Farbenstein rommezején, majd csupasz kézzel ragadta meg a kanna fogantyúját. Húsig hatoló fájdalom helyett finom csiklandozást érzett. Ahogy a bögrébe öntötte a vizet, és a gőz az arcába csapott, eleredtek a könnyei.

„A stájer boszorkák tucatnyi szerelemfőzet-receptúrát ismernek. A leghatásosb meghökkentően egyszerű: vegyük vámpírrózsának cseppjét, marék nárcisz s sáfrány sajtolt szirmát, oly dobhártya cafatját, mely szirénnek énekét verte vissza, s végezetképp ama személy egy darabkáját, ki iránt a bájital fogyasztójában szerelmet kívánunk gerjeszteni. Lehet ez egyszerű hajszál vagy körömszilánk, sőt, nyálcsomó vagy korpa is. […] Ebenspanger vitatott elmélete szerint minél bensőségesb anyag – könny, vér, ondó s effélék – kerül a főzetbe, annál nagyobb lesz annak ereje.”

(Érosztól Xōchiquetzalig: A szerelemnek mágiája, 1821)

Konradot a Luca-napi békeünnepen látta legközelebb. Zúzmaracsipkés este volt, az ablakokban gyertyák égtek.

Rég járt odakint. Rendszerint a műhelyablakban ült, tekintetével egy ismerős alak után kutatva, aki sose érkezett meg. Tejesüvegek koccantak a portáján, a postás pedig megszokta, hogy a küszöbre érdemes szórnia a leveleit. Macskája aggódva leste a pléhlavór mellől, szemei pénzérmékként villogtak a homályban. Ada még a saját tükörképét is kerülte, nemhogy másokkal szóba elegyedjen.

Most is csak azért merészkedett ki, hogy megnézhesse, milyen portékával készült Aleksij, a világjáró, kilencéletű horvát ószeres. A férfi sose hagyta ki a Luca-napot: napokkal előtte felbukkant a hágóban ponyvás szekerével, melyet egy vak öszvér húzott. Rézcsengő jelezte a közeledtét, Ada a kályhasutban ülve hallotta meg az ismerős trillázást.

A főtéren máglyákat gyújtottak, papír karperecek jártak körbe. Luca napján a békét is ünnepelték, elvégre hat esztendeje e napon kapituláltak a tengelyhatalmak, és köttetett meg a modern mágiapaktum. Azóta csak az varázsolhatott legálisan, akinek a jogosítványán ott feketéllett a hivatalos pecsét.

Ada a korábbi években csalánfőzelékkel és aszalt szilvával készült a mulatságra, de most csak Aleksij szekere érdekelte. Szemlesütve sasszézott a csillagszórót lóbáló gyerekek és forralt borral koccintó szüleik között.

– Ada – szólította meg Herr Brühner, pityókásan csillogó szemmel –, csak hogy itt vagy! Épp meséltem a kuzinomnak, hogy vetted le a rontást a…

– Találkám van – tért ki Ada a férfi útjából –, majd máskor…

Bár akadt még egy-két hobbiboszorka az alszegen, akik teleolvasták a dézsát savanyúsággal és szót értettek a zergékkel, Ada volt a tájék legképzettebb mágiahasználója, és az egyetlen, aki pecsétes jogosítvánnyal rendelkezett. Ezeket a puncsgőzbe burkolózó embereket mind névről ismerte; ha a szükség megkívánta, betekintett az ágyuk alá, felmérte nemi életük útvesztőjét, és duruzsolva gyógyította a jószágaikat.

Néhány lépéssel később szembetalálkozott Konraddal.

A férfi egy máglya fénykörében ácsorgott a maga kétméteres termetével. Tejfehér bőrén kalászszín szeplők kergetőztek, szája kacajra nyílt. A barátai vették körbe, borospalackok cseréltek gazdát csilingelve.

Ada nem tudta, meddig állt ott mozdulatlanul, a fülében dobogó vérrel. Azt se tudta, mit akar: bocsánatkérést ennyi idő után? Csókot, az elsőhöz hasonlót, bizsergetőt? Lopott pillantást?

Egyiket se kapta meg. A férfi mintha megérezte volna, hogy figyelik, körbeszemlélt, járomcsontján ott táncolt a tűzfény – de a tekintete keresztülsuhant rajta. Mintha Ada egyetlen arc lett volna az összefolyó tömegből, sőt, mintha ott se lett volna.

Nem lehet, hogy ez vele történik. Egy éve ilyenkor maga lőtte fel az első tűzijátékot, együtt schnellpolkázott a falusiakkal, önmaga volt. Most pedig… Lázálom.

A szél a kabátjába kapott, ahogy továbbsétált. Csizmája alatt csúsztak a makadámos göröngyök.

Aleksij a tér peremén parkolt le a szekerével. Ada bele se gondolt, hogyan jutott el idáig, egyszerűen csak ott termett előtte a horvát, ő pedig a standra támaszkodott, úgy sorolta:

– Vámpírrózsa, sáfrány és bor.

A horvát sandán nézett rá rongyos kalapja alól.

– Milyen bor, kedves Ada?

– Vörös.

Aleksij előhúzott egy poros palackot a ponyva alól.

– Eisenberg, 1938 – olvasta fel a címkét. – Háború előtti.

– Köszönöm. – Ada sietve a kabátja rejtekébe csúsztatta a bort. Átvette a virágszirmokat is: vászonzacskóban lapultak, melyek csak az arra méltó kezeknek nyíltak ki. – Mivel tartozom?

Aleksij legyintett.

– Csak mondd el, mit tervezel.

Ada nyelt egyet. Aleksij évente meglátogatta a peloponnészoszi partokat, hogy tigrismandulát gyűjtsön, bekukkantott a Kaukázus völgyeibe jósgömbökért, Morvaországban pedig szalamandrát cserélt repülőzsírra. Sok cifra dolgot látott, de olyat, amire most Ada készült, bizonyára soha.

– Hogy mit tervezek? – hümmögte végül, mielőtt búcsút intett a férfinak. – Bosszút, kedves Aleksij.

Szűk esztendeje, egy olvadékvíztől csillogó reggelen kopogott be hozzá Konrad, hogy hegymászásra invitálja. Már ismerték egymást a harangozófutásról, de Ada elhinni se merte, hogy ez a népszerű, vállas férfi pont az ő kegyeit keresi. Bujkáló mosollyal vágott neki az ösvénynek, fejére pottyantott kamasznak érezte magát.

Miközben a hangyabolyokat és tehénlepényeket kerülgették, Konrad elmesélte, hogy még az ükapja emelte az Almrauschkogel tetején meredező keresztet, szálegyedül, villámmal és jégzáporral dacolva.

– Az én családom régóta itt él, de téged mi szél hozott? – fordult aztán feléje a férfi, és Ada akkor döbbent rá, hogy ezt még sose kérdezték tőle. Bélcsavarintó átok és tüsszögőrontás kapcsán annál inkább faggatni szokták, de hogy mi lapul odabent, hogy mik a vágyai és félelmei – ezt eddig meg kellett tartania magának. Küldetéstudatról és Fischer mester eszméiről habogott, zavarában a körme alatti piszkot vájkálta.

Hamar kiderült, hogy úgy cserélgethették a háborús emlékeiket, akár a cigarettakártyákat – Konrad ugyanis őrvezetőként szolgált a magyar határon, Kőszeg ostrománál, amikor a rúnákkal megbűvölt lövegek hetekig védték a bástyákat, Ada pedig ízületfagyasztó, csontropogtató és véralvadásgátló átkokkal segítette a mágusdeszantosok karintiai bevetését.

Közben a fahatár fölé másztak, a zergék és visszhangozva guruló kövek világába. Ada azt az ürességet, a csönd szorongató erejét sose fogja elfeledni. Mintha a magányát valaki valós hellyé gyúrta volna mészkőből és kvarckristályból. Leültek a kereszt mellé. Odalent öklömnyire zsugorodott a falu, hógömbbe zárható kacatnak tűnt. Konrad keveset teketóriázott, fél perc bámészkodás után megcsókolta Adát – Ada pedig visszacsókolt.

A nyár bolond álomnak is beillett volna. Ada az aratási ünnepre érkező Aleksijtől rúzst és szemfestéket vásárolt, mintha delejt szórtak volna rá. Korábban sose gondolta, hogy ilyenekre fogja pazarolni a pénzét. A mágiának élt, a Fischer-féle tanoknak, nem a romantikának.

Ősszel pedig elvágólag ért véget az álom – és az ébredés fájt, kongott tőle a feje. Konrad többé nem kereste. Megunt játékszer lett belőle.

A legrosszabb az volt, hogy meg se lepődött. Az egyik hajnal csöndes perceiben megsejtette, hogy mindez csupán álom volt, nem különb annál, melyet épp kidörgölt a szeméből – mert mégis hogy lenne méltó egy Konrad-féle férfi kegyeire? Sose volt az a típus, aki válogatni kényszerült a kérők közül. Le is mondott az egész szerelemdologról vagy jó két évtizede. Konrad most az egyszer megbolondította – talán mert olyan váratlanul trappolt bele az életébe –, de többé nem fogja átverni senki.

– Ada?

Elfriede hangját tompává torzította az ablaküveg.

– Ada, itt vagy?

Ada görcsösen szorított rá a mozsártörőre. Hihetetlen, hogy nem hagynak neki békét. Éjfél a szekrény tetejéről fújt rá, amióta csak nekiállt a főzetnek, az imént Frau Heller sertepertélt a verandánál, most pedig ez a fruska zargatta.

Folytatta a munkát. A szívfacsaró fájdalmakra és az árpás szemekre szánt kevercsek igénytelenek voltak: megérzés alapján dobálhatta egyre-másra a hozzávalókat a fazékba, csettintésre merevedett meg a mandragórakocsonya, fél óra alatt ért kékké a holdpárlat.

De a szerelemfőzet teljes odaadást követelt. Csak úgy tarthatta be a szigorú lépéseket, ha őszintén kívánta, hogy mások az akaratuk ellenére belészeressenek. Elfriede felőle kopoghatott, amíg fel nem sértette a bütykeit.

Nem akart előre tósztot mondani a sikerére, de minduntalan felsejlett előtte a kép, ahogy Konrad a küszöbön térdepel, céklavörösre sírt szemekkel. Fogadj vissza, zihálja majd a férfi, hiba volt kiszeretni belőled. És ő bizonyára elcicázik majd a gondolattal, hogy még egyszer magához vonja, de erős lesz, bosszútól zsibbadó, és ezúttal ő fog keresztülnézni Konradon. Nem fogja érdekelni, hogy a férfinak a varázslat erejével kell majd dacolnia, nem, ennyi jár neki.

Ahogy a recept megkövetelte, kipréselt magából egy könnycseppet – lágyan csobbant az összeálló főzetben –, és megírta a minden személyeskedéstől mentes, tökéletesen érdektelen karácsonyi üdvözlőkártyát. Még nevet vagy évszámot se biggyesztett mellé. Évtizedes, sarkain megroggyant dísztáskát is előkészített, borhoz valót.

Elfriede csak megunta, szökellő léptei elhaltak a házhoz vezető murván.

Későn, napnyugtára készült el az ital, a gőz megülte a ház zugait. Macskája haragosan felszisszent, amikor Ada az Aleksij-féle palackba hintette a vérvörös, kátránysűrű cseppeket.

– Holnapután karácsony – hümmögte Ada. – Kellemes meglepetés vár majd a postaládádban, Konrad.

Közeledett az újév, majd tova is röppent – Ada a fülére húzta a párnáját, hogy kizárja a tűzijátékok dörrenését –, lóugrásokkal haladt a január és a február. Hóviharok jöttek-mentek, a Glasbach jégszalaggá dermedt felszínén lovászfiúk és varróleányok korcsolyáztak. Konrad semmi jelét nem adta, hogy megitta volna a főzetet, és Bálint napjának reggelén, az enciánteát kortyolgatva Ada rájött, hogy jobb is így. Ott van például Elfriede – hiába fiatalabb, mintha bölcsebben tekintene az életére, habkönnyűn jár a legelőkön, csak úgy lerázza magáról a nyűgjeit. Vagy a megözvegyült Frau Heller – nem holmi tejfelesképű férfiútól teszi függővé a boldogulását, jól elvan a májvirágai és a terelőkutyái között. A bájital bizonyára nem is sikerült, hisz a kényesebbek közül való. Ostoba, kamaszhoz méltó kísérlet volt, temesse be az idő sodra.

Rájött, hogy van még miért felkelnie, és a láng fölé csúsztatni a kávéfőzőt. Konrad persze vakfolt maradt – a falu azon végét mintha felhőárnyék fedte volna –, ám a többiek a segítségére vágytak. Schmidték istállóját ellepte a hó, bent rekedtek a tehenek és a kecskék, és Ada kék lángot zárt egy befőttes üvegbe, azzal olvasztott folyosót a fagyott buckán át. Elfriede hétről hétre ügyesebb famulussá vált, önmaga bűvölte a seprűt, a kökényvesszők táncolva kaparták a csempét.

Elszivárgott a tél, zsenge rózsaszínben fürtösödött az áfonya. Április elején Ada Frau Schmidtet találta a kapu mellett. Az asszony egy dobozt szorongatott a hóna alatt, majd miután elrikkantotta magát, hogy Isten éltessen!, be is hívatta magát. Miközben császármorzsát nyammogtak a kályha melegénél, Ada kibökte:

– Meglep ez az ajándék. Nem érdemlem meg.

– Elég ebből a süketelésből – mordult rá Frau Schmidt, de a tekintete huncutul csillant. – Duzzoghatsz itt, meg bezárkózhatsz, de attól még te vagy a mi kis boszorkánk.

– Hisz erre születtem. Nem a saját döntésem volt.

– Na jó, ezt nem hallgatom tovább! Bertát amúgy is vissza kell hajtanom a legelőről. Viszlát, drága!

Frau Schmidt után kihaltnak hatott a ház, még Éjfél se járt arra, hogy a dorombolásával jókedvet csiholjon. Ada elrakta az ajándékot – egy kézműves, szarvasfaggyú gyertyakészletet –, majd a foteljébe heveredett. Korán sötétedett még, a homályban egybefolytak a nappali formái.

Ötvenéves lett. Fél évszázados. Mások ilyenkor ünnepélyt szerveznek maguknak, hányásig vedelnek, harmonikás adja a ritmust a táncukhoz. Egy ideig a semmibe bámult, majd előkotort egy ajándék perecet, sajtot szelt hozzá, és felbontott egy kékfrankost.

Az első korty után rájött, mi történt. A bor túl fanyar volt, mintha éretlen szőlőből sajtolták volna.

De tudta, hogy ezt az ízt nem holmi elsietett szüretelés okozta. Szerelmi főzet lappangott benne, melyet a saját könnyével gerjesztett potens kábítószerré.

Felpattant. A pohár kicsúszott a kezéből, és a szőnyegen landolt, puhán, ahogy a megzavart Éjfél szokta csinálni.

Ada úgy csavarta fel a petróleumlámpa lángját, mintha részeg lett volna, majdnem leverte a palackot az asztalról. A bájital fekete foltot hagyott a szőnyegen, savanyú szag lengte be a szobát.

– Nem, nem… – zihálta, majd a műhelybe rohant.

Az Aleksij-féle bor visszakerült hozzá. Alighanem kézről kézre adták az elmúlt négy hónapban, ugyanabban a nyomorult ajándéktáskában, névnapi, születésnapi, húsvéti, bármilyen ócska meglepetés gyanánt. És Konrad… hát persze hogy továbbadta, amilyen modortalan egy senki, bizonyára bele se kukkantott a táskába.

Kapkodva lapozta fel a kódexeket. Az ellenfőzet receptje szédítő volt: olyan tételek is szerepeltek benne, melyek Aleksij tudományát is meghaladták volna. Sóhajgyöngy, főnixhamu, tündérkönny.

Egy pillanatig levegőt venni se tudott. Becsukta a könyvet, és visszatámolygott a nappaliba.

A bor foltja tovább hízott. Elképzelte, hogy fél óra múlva a szoba egészét beteríti, sőt, ha tétlen marad, magát a falut is.

Ropogó derékkal hajolt le a pohárért, és ugyanazzal a lendülettel újratöltötte.

Mégis kit áltat a vigyorgással, az ide-oda rohangálással, a háztartási kötések oldásával? A főzet amúgy is kimosódik a vérből, mint a futó fertőzés. Talán lesz pár meredek napja, vagy csak jókedvvel néz a tükörbe, vagy semmi nem fog történni.

Ide-oda döntötte a poharat a markában, ahogy mérlegelte az italt.

Nagy levegőt vett, és felhörpintette az egészet.

Másnap frissen ébredt. Elmaradt a Konrad óta szokásos, préselő érzés a mellkasában, úgy érezte magát, mintha a nyári vakáció egy névtelen napja várt volna rá. Kigördült az ágyból, arcot mosott, tükörtojást készített. Míg a fehérje egyre sűrűbbé ért a serpenyőben, ráébredt, hogy tegnap este már kisuvikszolta a borfoltot a szőnyegből, hiába tört rá az álmosság. Az aznapi ruháját is előkészítette, a harisnya és a hímzett mellény összehajtva várta a fotel karfáján. Elégedetten bólintott.

Miután megreggelizett, Éjfél keresésére indult. A macska tálkája érintetlen volt, talán kandúrokat hajkurászott a nedvdús legelőkön. Ahogy a műhely polcai mögé kukkantott, Ada ismét gratulált magának, amiért ekkora rendet tartott. Sehol egy poros sarok vagy pókhálótól ragacsos zug. Az ablakpárkányon nyújtózó ciklámeneket egyenformára vagdosta, az üstök fényesre súrolva pihentek a kredencben. Belegondolni se mert, hogy a többiek otthonában micsoda mocsok lehet.

Már az ebédidő is elmúlt, és ő a jósgömbjeit polírozta, amikor először eszébe jutott Konrad. Rég volt olyan nap, hogy órák teltek el a férfi gondolata nélkül.

– Ugyan – legyintett, és a gömbben elnyújtott tükörképére kacsintott.

A Nap már a hegycsúcsot nyaldosta, amikor felbukkant Éjfél. Egész ízében reszketett, de nem engedte Adának, hogy megsimogassa. Ada megvonta a vállát, és a petróleumlángnál olvasott a szerelmi bájitalokról. Úgy tűnt, alig egy hétig fog tartani az állapota. Általános elégedettségen túl nem észlelt más tünetet: nem csókolózott a tükörképével, nem imádkozott önnön nagyságához, egyszerűen elvolt. Mintha csak orbáncfűtinktúrát csepegtetett volna a nyelve alá. A főzet bizonyára nem is képes arra, hogy a készítőjére hasson, hogy önszerelmet gerjesszen. Annak nyoma lenne a könyvekben, rigmusok figyelmeztetnék rá a mágiahasználókat.

Sóhajtott. Szíve szerint megveregette volna a vállát, amiért képes volt ezt ilyen higgadtan kezelni. Legyen hát. Élvezi, míg tart.

„A XVI. században több tiroli boszorka oly italokat kevert ki, hogy azok nem személyekre, hanem élettelen tárgyakra s eszmékre irányulának. […] Az irányzat sötét gyümölcse a pánszofikus kevercs, mely válogatás nélküli imádatot ébreszt fogyasztójában: a világ egészét tészi rajongás tárgyává, a porszemeket s a pókhálók szegletit is áhítatba foglalván (lsd. »A férfi, aki hatszázszor esett szerelembe«). […] Az elterjedt Amoricum Elixir meglévő vonzalmak felserkentésére használtatik, kihűlt házastársi viszonyban vévén hasznát.”

(Magickus párlatok, kivonatok s forrázatok, 1699)

Ismét szívesen nézett a tükörbe.

Főleg reggel gyűlölte a ráncait, a ritkuló tincseket a halántékán, a boszorkányosan görbedő vállait. Eddig. Most erőt látott a képmásában: háta nem az élet terheitől hajlott, hanem a szívósságtól, a barázdák az arcán egy krónika lapjaiként sorakoztak, ötven év keservét és örömét hirdették. Persze ugyanúgy látta a hibáit, a macskalábnyomforma anyajegy kitüremkedését az állán, a rágcsálástól tömpe körmeit… Egyszerűen csak elfogadta őket.

Az első igazán forró napon felbaktatott az Almrauschkogel csúcsára. Úgy volt vele, hogy megérdemli ezt a kis kirándulást. Tényleg folyton másokért törte magát, ahogy Frau Schmidt mondta.

Már a feketefenyők között megizzadt, pedig a Nap csak eztán tűzött rá, égette a vállát a fehér ing alatt. Megállt inni a Fadensteig-forrásnál, majd továbbtalpalt, nem is pihent a keresztig. Ott aztán leheveredett, és élvezte, hogy egyedül lehet a határtalan csönd ege alatt.

Az északi főn szellővé tompult, a fűszálakon keresztül sugdosott neki. Ahogy behunyta a szemét, keze a magasba emelkedett. Végigtapogatózott az álla vonalán és a nyaka ívén. Jó öt percig elvolt mellkasa emelkedésével és süllyedésével. Lenyűgözte a jelenség, legalább annyira, mint az Alpok panorámája. Aztán benyúlt a ruhája alá, a lába közé. Konrad óta nem volt része ilyesmiben.

Sőt, soha nem volt része ilyesmiben. Az a maréknyi együttlét az elmúlt ötven évben semmi volt ehhez képest.

Eddig azt hitte, egy magával, hogy az Ada név az ő testét és lelkét jelenti, ahogy összefonódnak, de felfedezett valaki mást is odabent. Az igazi, tiszta Adát, akit nem ingattak meg Konrad ostobaságai és a háború szikrái, aki példakép volt és éjszakai láng, aki azért létezett, hogy csodálják.

És Ada most csodálta.

Egy héttel később zúgó fejjel ébredt, mintha másnaposságig öntötte volna magába a fenyőpálinkát – de ez az érzés valójában épp egy ital hiányát jelezte. Miután hátrahőkölt a tükörből visszapillantó, szarkalábas, májfoltos arctól, megitta a maradék bájfőzetet is. Pezsgett az ereiben, lábujjáig átjárta a varázslat.

– Mindjárt hatni fog – vacogta a tükörnek –, türelem…

Egy-két órán belül csakugyan elmúlt a rosszullét, és a helyébe öröm lépett – öröm, hogy önmaga lehet. A külvilág ízei és színei egybefolytak, kartondíszletként vették körbe az előadást, melyben ő volt a főszereplő, sőt, a színpad és a közönség is. Kezei újra és újra vándorútra indultak a testén, libabőrt keltettek és puha redőket simítottak. Saját illata, melyet korábban csak akkor érzett, ha kimelegedett a napon, most fejbe kólintotta: emberi illat volt, földillat, minden élő illata. Nyála a nyelvére csöppenő méz.

Az új bájitalba belefőzte minden vágyát és gyönyörét. Ez volt az anyafőzet – akár kenyér esetén az őskovász –, melyet akárhányszor sokszorosíthatott. Elég lesz csak egy-egy hajszállal adózni neki, és kitart hónapokig, hosszú évekig.

Nappal és éjszaka helyet cserélt, gyöngyporral hintve hömpölygött az idő. Az egykor takaros ház szentéllyé lett, melyben kiolthatatlanul lobogtak a gyertyák. Minden sarokban helyet kapott egy tükör, hogy Ada végrehajthassa a következő rituáléját. Órákon át fésülte a haját, míg a csuklója belezsibbadt, és addig mosolygott a tükörképére, hogy utána a száját kinyitni is fájt. Napok suhantak tova egyetlen hajszál görbületében. Tekintete úgy követte a ráncait, mintha az összes kérdésre választ adhattak volna, melyek valaha érdekelték.

Éjfél többé nem tért haza, de Ada nem szomorkodott. Remélte, hogy a macska valaha kaphat akkora ajándékot, amekkorát ő kapott.

Csak a forrás csobogása hallatszott a trágyaszagú éjszakában. Ada Éjfélhez méltó, puha léptekkel közeledett, a bájitalos kondér hű szolgaként lebegett mögötte.

Hosszú idő óta először hagyta el az otthonát. Nyomasztotta az égbolt végtelenje, az emberek lába nyoma. Nappal nem is mert kilopódzni, még összeakadt volna valakivel. Amúgy se vágyott fényre, hisz ő maga volt a Nap, óráról órára hevült benne a láng. A vérével dúsított főzet megtette a hatását: kéthetente csapolta hozzá a vénáit.

A patak egy szikla tövében eredt, gyantát könnyező selyemfenyők közt. A holdfény higanyos ragyogást adott a víznek. Ada leguggolt, és már készen állt arra, hogy a kondér tartalmát a forrásba, és így a környékiek csaptelepjébe zúdítsa.

Nem. Újabban egyetlen hang helyett kész kórus szólaltatta meg a gondolatait a fejében: legtöbbször katedrálisokhoz méltó himnusz visszhangzott, most azonban egy korholó tömeg zúgása. Nem. Ada lecsüggesztette a fejét. Itt állt, lépésre attól, hogy az egész falut – Konradot, Elfriedét meg a többieket – magába bolondítsa. Úgy járulnának a házához, mint hívők a templomhoz, sírig kísérné a szerenád.

De ez még mindig a régi Ada ócska hiúságát hirdette. Hisz minden heg, minden anyajegy a testén szent jelkép volt. Egyedül őt illették.

Nem érdemlik meg.

Hátrált, a kondér füle megrezzent a mozdulattól. Mit művelt idekint, a rókák és nyestek óráján? Hát mit se tanult? Nem érdekelhette a többiek véleménye, csak a hályogszemű, hígagyú senkik éltek olyan életet.

Szégyelld magad.

Nagyot ivott a kondérból, aztán elindult haza. Tudta, hogy ez volt az utolsó útja idekint.

– Ada, elég ebből! – Már megint Elfriede. Úgy kopogtatott Ada koponyáján ez a nyavalygó hang, hogy legszívesebben a fejére húzta volna a párnáját. – Tudom, hogy hallasz! Miért nem nyitsz ajtót senkinek, he? Tán nem te vagy ennek a falunak a boszorkája? Meguntad, vagy mi történik veled…? Mindegy, tudom, hogy úgyse fogsz válaszolni. Inkább most bemegyek.

Ada anyaszült pucéran ácsorgott a szobában. Egy ideje így érezte magát a legjobban – semmi titkolózás, semmi szemérmesség. A múzeumban sem takarják le a festményeket. Borospohárral a kezében kuncogott, ahogy Elfriede megpróbálta kinyitni az ajtót. A lány hiába mormogott el többféle reteszoldó és lakatcsavaró bűbájt – azokat mind tőle, Adától tanulta, így a zár nem engedett.

– Miért? – csapott Elfriede az ajtóra. – Démon szállt beléd?

– A tisztánlátás szállt belém – szűrte fogai közt Ada.

Többé nem igényelt bókot és udvarias vállveregetést: márpedig Elfriede okítása ebből a szükségből gyökerezett, tudta jól, ha magába nézett. A régi Adának jólesett, hogy parancsolgathatott, hogy megvillanthatta a lapályföldi jártasságát.

Az új Ada nem szorult rá ezekre az üres díszletekre. Sőt, taszította a többi ember ugatása és fröcsögése.

Felszürcsölte az ital utolsó cseppjeit is – immár tisztán itta, vízzel se hígította –, és a dörömbölés zajával a háttérben előszedte az anyafőzetet a szekrényből. Készen állt egy új adagra.

Sose fog kifogyni belőle. Örök vakációra ment, halálig tartó hétvége lett az élete. Megidézve tudta tartani a szerelem kezdeti, felhőtlen lázát.

Elfriedét azért nehéz volt lekaparni. Beletelt jó fertályórába is, mire a lány eloldalgott, és Ada ki mert kukkantani az ajtón. Sehol senki. Helyes. Enyhe rontást hintett a kerítésre és a küszöbre, a lábtörlő attól fogva parázsként izzott, ha ráléptek. Jobban teszik, ha tiszteletben tartják, hogy a magánya a legnagyobb kincse. Sőt, tán elgondolkodnak, és a végén ők is megkedvelik magukat. Igen, Ada ezt tartotta volna a leghelyesebbnek. Miközben sajtot vágott az új italhoz, elképzelte a csendbe dermedt utcákat, a világnyi elégedett embert, ahogy az önimádat habjában ejtőznek. Semmi irigykedés, háborúról elvétve se hallani.

Ahogy mindezt végiggondolta, véletlenül az ujjába szántott a késsel.

– A görbe seprűre mondom…!

A köröm mellett szakadt fel a hús. Olyan sok vér patakzott a vágódeszkára, hogy Ada megszédült a látványtól. A lüktetés a csuklójáig ért.

Míg kötszert keresett, kapkodva-káromkodva az ujjára szívott, és beleborzongott a sós ízbe. Ajka mohón tapadt a sebre.

Hát persze. Hogy nem jutott még eszébe?

Egy utolsót szívott az ujjára – kiélvezte a cseppeket, a nyelve alatt őrizgette őket, akár a legfűszeresebb bort –, azután a kondér fölé tartotta. Felsercent a félkész főzet, a vér olajként lebegett a felszínén. Belélegezte a felcsapó gőzt, és elöntötte a gyönyör.

Hamar kíváncsi lett, mi lapul még odabent.

A gyertyafényben áttetszőnek sejlett a karja: úgy lüktettek benne az erek, hogy nem tudott ellenállni nekik.

A vérét apró tűkkel csalta elő. Vakarózott, míg lehámlott a bőre; precíz, egyszer egy centis négyzetben fejtette fel a húsát. Opálos szövetek mozaikja lapult odabent, az inak rózsaablakot rajzoltak ki a szike alatt. Vércseppjei szemcsésen csillogtak, akár a kristály. Szirmok, gondolta, az én szirmaim, én teremtettem őket. Úgy potyogtatta e szirmokat a főzetbe, ahogy bármely másik gyógynövény levelét. Nektárt készített saját magából.

Elmerengett, milyen lenne önmagába fordulni, varázslat segítségével felhabzsolni a testét. Eltűnne, vagy tán kettő lenne belőle? Milyen érzés lehet a kezébe fogni meleg máját, megkopogtatni önnön vállát, mellkasára hajtani a fejét, hogy vigasztalódjon?

– A tiéd – ajánlkozott a tükörképének, kehelyben tartva egy kortynyi frissen csapolt vért. – Mi más érdekel? A tüdőm, ahogy gyönyörű ballonként dagad a levegőtől? A veséim – hűséges, jó öreg veséim? Kivágjam őket neked?

Tükörképe elmosolyodott – egy pillanattal hamarabb, mint ő –, aztán megcsóválta a fejét:

– Jók azok ott, ahol vannak. Már a tieid. Légy velük, élvezd őket. Én majd figyellek közben.

„És végezetül szólnunk kell a Fadensteig fölötti kísértetházról. Külsejében hagyományos 19. századi vonásokat mutat (túlnyúló tető, virágmintás zsalugáterek, még kopott Lüftlmalerei-festést is látni a nyugati falon), de lepusztultnak tekinthető, feltárásra és renoválásra szorulna, hogy ne rontsa a tájképet. A helyi önkormányzat munkatársai rendszeresen megpróbálkoznak a látogatással, rontástörő szakértőt is hívtak, de eddig nem sikerült a kerítésnél beljebb hatolniuk. […] Egyes nyelvek szerint nem is szellemszállta hely, hanem inkább vérszopó lidérc tanyája.”

(Zsebkalauz Közép-Európa kísértetházaihoz, 1986)

Konrad óvatosan lökte be a birtok kapuját. Az elmúlt években elég rémmesét hallott az idebent tenyésző rosszindulatról és az ereszcsatornából leskelődő kísértetekről.

A ház csakugyan megroggyant. Repkény borította a falait, az ablakzsalukat elrágta a penész. Ez a része a pletykáknak beigazolódott.

A bejárati ajtóhoz érve megborzongott. Lódenkabátját felborzolta az őszi szél, kalapja puhán ült a homlokán. Nem tudta, mit keres itt. Épp csak kiszabadult a fogságból, erre új csapdába sétál?

– Tudnia kell – motyogta –, megérdemli, hogy tudja…

Persze abban se lehetett biztos, hogy Ada egyáltalán életben van még. Talán seprűre pattant, és elrepült a keleti széllel, messze, ahol a gyerekkorát töltötte, és a lombhullatók javasasszonyává vált; vagy csakugyan eszét vette valami balul sikerült bűbáj; netán elátkozta egy illegális varázsló, és pernyeként gomolyog egy tócsában. Meglepő lenne, ha tényleg idebent lenne.

De meg kellett próbálnia. Tartozott neki ennyivel.

Bekopogott, és erre az ajtó mintha felkacagott volna. Ada megbabonázta, ehhez kétség sem fért. Konrad csak pár hónapig mondhatta magát a szeretőjének, de ez idő alatt bőven kiismerte a nő mágiastílusát. Újra kopogott, és erre az ajtó rávakkantott:

– Kotródj innen!

Harmadik kopogásra viszont kinyílt. Konrad összehúzott vállakkal lépte át a küszöböt. Nem tudta, mi lesz az ára annak, hogy idebent járhat – talán Ada érzékelte a jelenlétét, ezért oldotta fel a mágikus csomókat? Vagy maga az ajtó unta meg, hogy nem tágít innen?

Áporodottan nehezedett rá a félhomály, tapogatózó lába üres palackokba ütközött. Akár a kifosztott házak, melyeket a fronton látott. Térde, mely sose gyógyult meg igazán, figyelmeztetően lüktetett.

Vér szagát érezte – friss vér sósságát, fáradt vér bódító fémességét és alvadt vér földszerűvé szelídült illatát. A padlón egymást érték a feketére száradt cseppek. A nappali közepén embermagas tükör állt, vele szemben pedig, a rojtosodó fotelben egy alak ült. Boszorkány volt, az esti mesék torz szipirtyója; ujjai akár a varjúkarmok, orra horgas, bőre hófehér és nyúlós, mint a buggyant tejföl. Szeme tompán csillogott hajának fekete függönye mögött.

– Ada? – köhintett Konrad, ahogy levette a kalapját.

Az alak a fotelben bólintott, de tekintete továbbra is a tükörre tapadt.

– Ki kérdi?

– Hát én. Konrad.

– Na tessék – röhögött fel Ada –, járt itt mindenki, mióta eltűntem… Aleksij, a tehenészek a felszegről, Elfriede… De bő két év kellett, hogy végül te is beállíts.

– Ada. – Konrad szeme szúrt, mintha a Napba nézett volna. – Hisz kilenc év telt el.

Ada rezzenéstelen maradt. Csak bámulta a tükörképét, és Konrad már azt hitte, nyitott szemmel alszik, amikor odabökte:

– Kettő, kilenc, mindegy. Egyik se jelent semmit.

Konrad nem bírta tovább: eleredtek a könnyei.

– Az emlékek miatt jöttem – nyögte. – Régen ismertük egymást.

– Nem tagadom.

– Néhányan hiszik, hogy életben vagy még itt, a rontások sűrűjén. Most, hogy végre szabad vagyok, ide vezetett az első utam: meg akartam bizonyosodni az igazságról.

Ada félrebillentette a fejét.

– Szabad vagy?

– Igen. Elfriede… szerelmi bájitalt itatott velem, hogy az ujja köré csavarjon.

Konrad még most, napokkal a történtek után is beleremegett a gondolatba. Szédült, le kellett ülnie, de nem volt mire, minden felületet ellepett a por és a vér.

– Az első alkalommal csak frissítővel kínált – magyarázkodott szipogva. A kalapját úgy gyűrögette a kezében, mint egy konyharuhát. – Akkor még együtt voltunk, Ada, te meg én. Meleg nyár végi nap volt, a fiúkkal egész délután kaszáltam. Vártam, hogy visszatérhessek hozzád. A visszaúton Elfriede ott állt a házuk küszöbén, kezében a pohárral. Pattogott benne a szénsav. Benyakaltam, és másnap úgy kopogtam át hozzá, mintha hajszál választana el a szomjhaláltól.

Szünetet tartott, hogy Ada közbeszólhasson, de a boszorka most sem emelte rá a tekintetét, olyan volt, akár egy viaszszobor.

– Elfriede – mondta ki Konrad ismét a gyűlölt szót – nem is titkolta, hogy varázslat az egész. Téged elfelejtettelek, meg se láttalak. Senkit se láttam, csak őt. Annyira szerettem, hogy utána önként ittam meg az adagomat. Heti egyet, hogy boldog legyek mellette, olyan felhőtlenül boldog… Majd otthagyott. Kilenc éven át telepedett rám, végül összepakolt, házhoz rendelt egy fiákert, és elutazott. Azt pletykálják, Grazba ment, csatlakozott az ottani kovenhez, a kancellárt segítik a bűbájukkal. – A kalapot felismerhetetlenségig gyűrögette a markában. – Ha visszagondolok az elmúlt évekre, Ada… Nem lehet, hogy ennyit öregedtem, hogy…

Ada horkantott.

– Az anyafőzet ott pihen a kredencben. Belecsapolhatod a saját véredet, és akkor nem fog fájni semmi. Hozol magadnak egy fotelt, és csak nézed a tükörképed. Egy tükör elég, erre közben rájöttem… A szoba éke lehet, az egész ház közepe, benne a te képmásoddal. Na, mit szólsz?

– Megőrültél.

– Szerintem meg mindenki más az őrült. A külvilág húskampói rángatják őket. Kilenc éved odalett, és akkor? Annyira hasznosan töltötted volna? Ha iszol a magadra irányuló főzetből, egyetlen napnak is úgy fogsz örülni, mintha a Teremtő vett volna a tenyerébe. – Ada kihúzta magát, mire üvegpalackok csörrentek a rongya alatt. – Na? Nekiálljak?

Konrad sarkon fordult, és elrohant. Könnyein át homályos volt az előszoba, a szag – a vér szaga, az elmúlásé – marta az orrát. Ada tévedett. Nem kilenc éve lett oda, hanem az egész élete.

A tükörképét nézte.

A tükörképe pedig visszanézett rá.

Nemcsak az a kacér, tökéletes emberforma ült vele szemben, mint egykor. A tükörben egy isten lakozott, megingathatatlan és örök érvényű.

Ritkán tekintett fel, hogy a műhelyablakon keresztül lefitymálhassa a külvilág újonnan növesztett szemölcseit. Üdülőházak burjánzottak a Satzenstein-szikla körül, a hágót pedig aszfaltkígyó fonta be, rajta araszoló kombikkal és kupékkal. Jóval több repülőgép karcolta az eget, mint annak idején, csíkjaik keresztezték egymást, akár a boszorkakötések madzagjai. Az Almrauschkogelt ismeretlenek látogatták, rikító színű ruhákban, melyek papírzacskókként zörögtek a szélben. Fotókat készítettek, ezüst fóliába csomagolt szendvicset ettek, és lesuvikszolták a csúcskeresztet, úgyhogy az ismét Wolfram-szálként izzott odafönt, ha meglegyintette a naplemente. De Ada házát messze elkerülték.

– Ez a szerencsém – mondta Ada a tükörképének. Dereka megroppant, ahogy hátradőlt a fotelben – kellemes hang volt, otthonos, akár egykori macskájának dorombolása –, és összekulcsolt kezekkel megkezdte a napját. A főzetet már pár hete megitta – hónapjai voltak hátra, mire új adagot kell forralni –, a tükör frissen letörölve várt rá. Minden rendben volt. Minden szép volt.

– Szerencse, bizony – motyogta tovább. – Mert különben miféle béke lenne az, ha hébe-hóba beállítana ide valaki? Ha azokkal a dózerekkel az én házamat is letarolnák, és csicsás hüttét emelnének a helyébe? Jól tetted, hogy átkokkal védted meg magad, igen, ez volt tán a legjobb ötleted mind közül.

Úgy esett ez a dicséret, mint egy meleg ölelés, mint kézhez kapni a diplomáját, mint amikor a rádióban bejelentették, hogy véget ért a háború.

– Jól tetted – ismételte meg, és elöntötte a forróság.

Az is jó ötletnek bizonyult, hogy kikísérletezte, mennyi vérre van szüksége egy fél éves adaghoz. Nehéz mutatvány volt, párszor meglegyintette a halál szele, de immár tökéletes rendszer szerint élt. Bögrényi adagokat szűrt le magából, rendszerint a kézfején vagy a könyékhajlatánál, minden hétfőn, közvetlenül reggeli előtt. Épp annyit evett és mozgott, amennyire feltétlenül szüksége volt: tett pár szabályos kört a szobában, a tükröt pucolta, a lábosokat rendezgette.

– Szeretlek – üzente a tükör felé, amolyan imakezdőként.

A tükörbéli alak visszamosolygott.

Ada felnyögött lelkesedésében. Minden lélegzet újabb isteni kinyilatkoztatással ért fel. Lenni – pislogni, hajat fésülni, hátradőlni – kozmikus jelentőséggel bírt.

– Mit parancsolsz, mit tegyek? – kérdezte az istentől, aki a tükörből figyelte őt.

– Legyünk egyek – jött a válasz.

Adát átjárta a zsibbadás. Vénái türelmetlenül viszkettek, mintha ki akarnának törni. A teste képtelen volt magában tartani a lüktetést.

– Igen – lehelte.

– Tudod, mit kell tenned.

Hogyne tudná. Már akkor megérezte ezt a záróakkordot, amikor kiszámolta az ideális vérmennyiséget. Az egész lényére szüksége lesz. Teljes összeolvadás, a visszavonhatatlan aktus.

Nem érzett félelmet, az ima vezette a kezét. Csöpp, csöpp. Összehúzta magát a fotelben, apróra zsugorodott, még mielőtt utoljára felállt, és a tükörhöz lépett. Könnyen járt, levegőként, napfény csókjaként, melyet tovafúj a szél. Minden varázserejét beleadta e léptekbe.

Az üvegnek dőlt, és erre az megnyílt előtte, magába fogadta, mintha folyadék lett volna. Ada felsikoltott gyönyörében. Összepréselte a tökéletes cél.

Tükörképként egyszerre élte át a hónapokat, vágtattak az évek, akár felhők a csúcskereszt fölött. Tudta, hogy boldogan fog élni, míg meg nem hal – csakhogy nem fog meghalni soha.

„A házat azóta benőtte a kökény és az iszalag. Kéménye beomlott, az ablakok üvegét elhordták, de maga a tükör – az Almrauschkogel hírhedt varázsereklyéje – érintetlen. Azt mondják, még mindig ott áll, a nappali falának döntve, és ha belenézel, érezheted az erejét. […] Először megnyugszol. Aztán elfelejtesz mindent: a saját nevedet, a szeretteidét, hogy ki vagy. És a végén már nem is érdekel. Mert a tükörképed szeret téged, és te is őt. Nincs erősebb varázs annál, mint mikor azt hiszed, már nem kell senki más.”

(Zsebkalauz Közép-Európa kísértetházaihoz,
javított kiadás, 2046)

LÁSZLÓ ZOLTÁN
SZERETETZOMBIK

László Zoltán (laszlozoltan.blog.hu) Hatvanban született. Sci-fi és fantasy között ingázva az ezredforduló óta publikálja írásait. Novelláit számos magazin és antológia közölte, első regénye 2005-ben jelent meg, amelyet azóta további hat követett, legutóbb a Mindig egyre több című sci-fi.

Pestújhelyen él feleségével, három fiával, macskájával és kutyájával, valamint a kertjébe látogató egyéb életformákkal.

– Jézusom, tényleg te vagy az? Emlékszel rám? Együtt jártunk… Mikor is? – ráncolta a homlokát a lány a kisteherautó platóján. Törökülésben ült két hátizsák között, egy kifosztott élelmiszerüzlet előtt.

Nem voltam benne biztos, hogy akarok-e reagálni. Végül mégis megtettem:

– Az egyetem utolsó két évében. Azután szakítottál velem, hogy mindketten dolgozni kezdtünk – feleltem, mert persze emlékeztem rá. Amint megpillantottam, tudtam, hogy ő az.

A fegyver torkolatát nem fordítottam el róla.

– Ó. – Ennek ellenére nem tűnt úgy, mintha zavarba jött volna. Ragyogóan elmosolyodott. – Hülyék voltunk, nem? Minden olyan távolinak tűnik, ami a járvány előtt történt. Tudod… – tűnődik el. – Sokszor gondoltam rád.

Figyeltem az AK irányzékán át. Koszos volt, átizzadt topot viselt és bő gyakorlónadrágot, mégis épp olyan szép volt, mint akkoriban. Sőt, mintha valamiféle belső ragyogás áradt volna belőle.

Egy pillanatra behunytam a szemem.

– Az a helyzet, hogy megbántam az egészet – árulta el, mit sem törődve a rászegeződő fegyverrel. – Túl büszke voltam, hogy bevalljam magamnak. Aztán jött ez az egész, és azt hittem, már sohasem tehetem jóvá. De most, hogy találkoztunk, talán újrakezdhetnénk. Nem? Én nagyon szeretném. Megtehetnénk. Emlékszel azokra az éjszakákra, amikor…

A lövés a hátam mögül jött, és egyenesen a két szemöldöke között találta el a lányt. Egyetlen hang nélkül hátrahanyatlott a platón.

Csönd lett a napsütötte parkolóban.

– Mi a fene volt ez, csak állsz, és nem csinálsz semmit? – rivalltál rám. Néhány lépés távolságot tartva mellém léptél. A pisztolyodat ezúttal az én fejemnek szegezted. – Mi van, megtetszett? Megsajnáltad? Megölelgetted volna, hogy megvigasztald? Rámásztál volna, mert olyan csini kis pofija volt?

A kisteherautó lenyitott platóhátfalánál vérpatak jelent meg, lecsöpögött a beton térkőre. Csak ekkor jutott az eszembe, hogy leengedjem a még mindig tüzelésre készen tartott AK-t.

Rád néztem, és keserű nyálat köptem a csizmád orra elé.

– Ha te lettél volna ott, biztos hamarabb tüzelek, nekem elhiheted.

Feszülten méregettél, aztán végre leeresztetted a pisztolyod.

– Oké. Úgy látszik, rendben vagy.

Másféle járvány volt ez, mint a filmeken. Nem csoszogtak oszló hullák az emberek után, hogy felfalják az agyukat.

Mindig azt gondoltam, úgy könnyebb lett volna. Az erőszak ellen könnyebb védekezni.

Ezek a fertőzöttek nyitottabbá váltak. Kedvesebbek lettek, figyelmesebbek, barátkozóbbak. Te jó ég, még fizikailag is megváltoztak: szebb bőr, szimmetrikusabb vonások, nagyobb szemek, kitágult pupillák, feromonfelhő.

Amikor a közvélemény először felfigyelt a terjedő altruizmus jelenségére, még azt gondolták, valamiféle zeitgeist zajlik; az emberiség végre felnő, túllép a konfliktusain, együttműködik, hogy megoldja a maga által felhalmozott problémákat…

Aztán a fertőzötteket megváltoztató folyamat továbbhaladt, és minden egyre rémületesebbé vált.

Az utcák üresek voltak. A kitörés után elmaradt a filmeken látott káosz; nem láttunk egymásba gyűrődött kocsironcsokat, kiégett páncélosokat. Ez egy udvarias járvány volt. A szél tavalyi avar kupacait halmozta az aszfaltrepedésekből kinőtt növénykék tövéhez.

Azért a városokban mindig figyelni kellett. Hangtompítókat csatoltunk a fegyvereink csövére, hogy ha használnunk kell őket, ne vonzzunk magunkhoz további fertőzötteket.

Tartós élelmiszert gyűjtöttünk. Az üzemanyag rég megromlott a kocsik tankjában, így bicikliken tekertünk.

– Én tényleg ismertem azt a lányt – szólaltam meg a külvárosi utca csendjében. Nem azért, hogy magyarázatot adjak neked, hanem inkább a gondolataimat akartam rendezni. – Össze is költöztünk, még az egyetem alatt. Aztán elhagyott, talán mert nagyon más közegbe kerültünk a munkánk miatt. Azt mondta a végén, hogy én nem élek igazán, csak visszahúzom őt. Utána soha senkivel nem volt olyan jó, mint vele, pedig ugyanazt kerestem minden nőben. – Ami azt illeti, elég rosszul viseltem a szakítást, egy ideig a nyakára jártam; valószínűleg bárki zaklatásnak gondolta volna, ahogy viselkedtem. De az álmodozásaimban mindig ráébredt a tévedésére, és visszafogadott: pontosan azt mondta nekem, amit fél órája, azon a kocsiplatón mondott. – Olyan ez, mint egy rossz vicc, hogy most újra összefutottunk.

A szemedet forgattad, aztán inkább beleálltál a pedálokba, hogy lehagyj engem.

– Nagyon szívszorító! Akkor most egy darabig rá fogsz rejszolni éjszakánként?

Elöntött a düh. Nem kellett volna erről beszélnem.

– Miért, azt hiszed, én nem hallom, amikor magadnak csinálod a hálózsákodban? Olyan hangja van, mintha főtt tésztát kevergetnél!

Valamivel előttünk, az úttól jobbra egy gyártelep betonkerítése kezdődött.

– Rohadj meg! – vetetted oda. Még gyorsabban tekertél, hogy ne is kelljen beszélned velem. – Gyűlöllek, tudod?

– Én is gyűlöllek.

Igazából sohasem derült ki egyértelműen, honnan eredt a járvány. Az elején végtelen sok találgatást lehetett olvasni a neten, aztán meg, ha rá is jöttek valahol, hozzánk már nem jutott el az infó.

A te kedvenc teóriád szerint valakik szándékosan fejlesztették ki: a cél egy együttműködőbb, békésebb, és így nyilvánvalóan biztosabb jövő elé néző faj megteremtése volt, a fertőzési lánc pedig csupán a géneket átíró vírus elterjesztésére szolgált. Csak hát valami elromlott, és a hordozók hullani kezdtek.

Jómagam ezt mindig is túl földhözragadt, dögunalmas elméletnek tartottam. Én a parazitateóriára esküdtem, előképnek pedig a toxoplazmát hoztam fel, amely úgy befolyásolja a fertőzött egér viselkedését, hogy kevésbé tartson a ragadozóktól, és a zsákmányul esett rágcsálóval nagyobb eséllyel juthasson be a macskák bélrendszerébe. És a toxoplazmózist mindig is elkapták az emberek a házi kedvenceiktől, emlékeztettelek. Viszonylag sokan tudták, hogy veszélyt jelent a kismamákra, viszont kevésbé volt közismert a viselkedésre gyakorolt hatása: a fertőzötteknél gyengíti az együttműködési hajlamot, növeli az agressziót és a kockázatvállalási kedvet. Például kimutathatóan több volt a toxoplazmózissal fertőzött a közlekedési balesetek áldozatai között.

A parazita ugyanazokat a kapcsolókat nyomogatta az emberek idegrendszerében, mint az egerekében. És némelyik működött.

Oké, nem gondoltam, hogy a toxoplasma gondii evolválódott minden más gazdafajt kihagyva, közvetlenül az emberre, de a mintázat letagadhatatlan. És, kérdeztem végül, te hogyan vennéd rá az emberi gazdatestedet, hogy szoros közelségbe kerüljön más emberekkel?

Bingó.

Amikor megláttuk az üzem udvarán parkoló teherautókat a tésztagyár logójával, egészen fellelkesültünk. Hátha van raktárkészlet. Pennét akartam, te spagettit. Dolgokért lehetett lelkesedni, az nem a fertőzöttség jele.

A legtöbbször ilyesmiről beszélgettünk; hogy hiányzik a TikTok, a gyűlölt Teams-megbeszélések, meg hogy mennyire imádtunk esténként a megrendelt pizzával olyan sorozatokat bámulni, amilyeneket csak akartunk, mert nem kellett senkivel sem megbeszélni, hogy mit nézzünk. Hosszas monológokba bonyolódtam elektromos kocsikról, te meg unottan végighallgattad, majd olyan társadalmi problémákról kezdtél el hévvel beszélni, amelyeket nem is értettem, és már jó ideje nem is számítottak.

De mégis jó volt, talán mert önmagunknak bizonyíthattuk, hogy igenis volt életünk azelőtt. És még mindig élünk.

– Lóghatnánk együtt, lenne kedved? Megihatnánk pár sört. Mondjuk, meccsek már nincsenek, de azért dumálhatnánk a fociról.

A srác a raktár ajtajában jelent meg, ahol csupán iratokat találtam színes karton gyűjtőkben az acélpolcokon. Semmi ehető. Megfordultam, az AK a kezemben.

Huszonéves lehetett, borostás, és nyílt arcával éppen úgy festett, mint akivel teljesen véletlenül elegyedik szóba az ember, hogy aztán kiderüljön, hogy mennyire jó fej; hasonlóan gondolkodtok az életről, egyezik a véleményetek politikáról, zenéről, még akár az aktuális szerelmi nyűgökről is tudtok beszélgetni – és remek meglátásai vannak róla –, ezért aztán elkezdtek összejárni, és tartjátok a kapcsolatot még azután is, hogy megházasodtok; a srácaitok együtt játszanak a kertben, miközben a grillen sülnek a húsok, és tudod, hogy rá mindig számíthatsz, ha beüt valami zűr.

Arra gondoltam, mennyire lehetetlen feladatnak tűnt felnőttként új barátságokat kötni, és egyszerűen nem fair, hogy a járvány mintha ezen is csak gúnyolódna.

– Vannak csajok is – tette még hozzá. Láttam, ahogy egyfolytában nyeldekel, mintha valamit le akarna tuszkolni a saját torkán. Cinkosan elmosolyodott. – És hű, milyenek! Ott, a szomszéd helyiségben.

Rámeredtem a raktár végében nyíló ajtóra, aztán vissza a srácra. Próbáltam megsaccolni, milyen mélyen jár a fertőzésben; egész összeszedettnek, ugyanakkor gátlásosnak tűnt, szóval ebben a fázisban még nem erőszakosak. Úgyhogy a kilincsért nyúltam, és kitártam az ajtót.

Két középkorú nő feküdt a padlóra hajított matracon, kezük-lábuk a falon futó fűtéscsövekhez szíjazva. Anyaszült meztelenek voltak. Ahogy megláttak, felélénkültek, és vonaglani kezdtek a szíjaik szorításában.

– Ó, helló, szépfiú! Akarsz dugni? Annyira fel vagyok húzva, és senki sem segít rajtam! Kérlek, kérlek, dugj meg, ahogy csak akarsz! – sóhajtozták. – Nézd, milyen lucskos a puncim, eláztattam az egész matracot!

Hangjuk kásás és színtelen, a bőrüket pedig sötétlila csíkok erezték a lázas izzadság és a saját mocskuk alatt. Ők már a fertőzési szakasz csúcsa után jártak, a parazita mostanra felfalta csaknem az egész személyiségüket, valamiféle ösztönös, állati sürgetésre redukálva a maradványokat.

– Szerintem tök jól kijönnénk – erősködött a hátam mögött a srác. A nők közben a csípőjüket emelgették felém, hogy minél jobban lássam az ölüket, közben obszcén biztatásokat motyogtak, valahonnan a tudatalatti mélyéről.

Elöntött az undor.

– Nem furcsa neked, hogy itt van két lekötözött nő? Nem veszed észre, hogy már egyáltalán nem tartasz a járványtól, hanem haverkodni próbálsz az első idegennel, akivel összefutsz? Nem érzed, hogy mennyire baj van veled?

A srác tágra nyitott szemmel ácsorgott, és értetlenül rázta a fejét. Immár képtelen volt reagálni ilyen kérdésekre; láttam, hogy meg-megborzong, mintha valami belül nyugtalanul vergődne a testében, felnyúlva a gerincidegek mentén, marokra fogva az agyát.

– Jó, vannak még mások is itt – nyögte ki zavart kis szünet után. Láttam rajta az elveszettséget, a szomjas kötődési kényszert.

– Hogy mi? – kérdeztem rosszat sejtve.

– Egész sokan vagyunk itt. Nem is tudom, miért gyűltünk össze ennyien. Szerintem meg kellene ismerkedned velük. Mindannyiukkal meg kellene ismerkedned!

A dolog nagyon egyszerű: azzal bizonyíthatod fertőzésmentességedet, ha semmiféle pozitív érzelmet nem mutatsz a másik felé. Ha tudsz bunkó lenni másokkal, nem vagy fertőzött.

Ezt csináltuk, amióta együtt igyekeztünk boldogulni a betegek világában: az a legjobb, ha sima szemétkedéssel kezded a napot, délre megérzed a másik hangulatából, mivel tudod a legjobban megalázni, este pedig felhánytorgatsz bármit, amit aznap mondott vagy tett.

Ismertük egymás gyenge pontjait; nagyon jól tudtam, hogy a nőiességedben tudlak a legjobban megtiporni, engem pedig kiborít, ha azzal jössz, hogy nem tudok valamit egyedül megoldani. Amikor nem figyeltél, elsóztam a vacsorádat a csajkádban, te pedig homokot szórtál éjjel a bakancsomba.

Nem kell még csak kedvelned sem a másikat ahhoz, hogy együttműködj vele.

Mindig azt mondtad, addig kell csak kibírni egymást, amíg el nem fogynak a gazdatestek, aztán kihal az egész kórság. Én azonban nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy ez egyfajta szelekciós nyomást is jelent erre az életformára – mi van, ha kialakul egy olyan leszármazási vonal, amely megtanul hazudni az érzelmekről?

Erről a félelmemről sohasem beszéltem neked.

Különválva kezdtük el felderíteni a tésztagyár területét – része volt az etikettnek, hogy folyton bizonyítsuk, mennyire függetlenek vagyunk egymástól. Úgyhogy azonnal keresni kezdtelek, miután végeztem a sráccal és a lekötözött nőkkel.

Az üzem régóta e helyen állt; a területén a százéves téglaépületeket, modern fémcsarnokokat, iroda- és kiszolgálóépületeket üvegezett folyosók, szállítószalagok, fűtés- és gázcsövek kötötték össze, valóságos labirintussá változtatva a gyártelepet. Végre rád bukkantam egy poros lépcsőházban.

– Alig tudott már mozogni, mégis felállt rám a farka! – ziháltál a hátad mögé intve.

Egyikünk sem azon gondolkodott, miért gyűlt össze ennyi fertőzött a tésztagyárban. A nyomunkban voltak, szólongattak minket.

– Nekem bármit elmondhatsz, meghallgatlak.

– Hidd el, együtt könnyebb lesz.

– Csak azt szeretném, hogy valaki végre megöleljen.

Futottunk előlük.

A fertőzést a magányosak kerülték el a legtovább. A kudarcot vallottak, akik különböző okokból kimaradtak a társadalmilag elfogadott párkapcsolat-házasság-gyerek játékból. Az elcseszett szocializációjúak, a családi mintát nem kapottak, a kattantak, a creepyk, akik sohasem jutottak tovább egy kávézáson a Tinder-randikon. Akik munka után az egyszemélyes mirelit kaják között válogattak a hipermarketben, hogy egy üres lakásban egyék meg vacsorájukat.

De ők is csak időlegesen menekülhettek. Az ember könnyen meginog, amikor már az első jó szóra, a legapróbb emberi érintésre is évek óta éhezik, közben pedig csupa rejtélyesen kiegyensúlyozott, egésznek tűnő ember veszi körül, akik olyan könnyedén csevegnek, ismerkednek, barátkoznak, ahogy más levegőt vesz.

Észnél kell lenni. Gyanakodni. Bezárkózni. Visszavonulni.

Azt hiszem, mi ketten ezt jól csináltuk ebben a kis munkakapcsolati szövetségünkben.

Egyszer egy családi házas környéken, az egyik nyitott kapuban egy kisfiút találtunk.

Szandálban, rövidnadrágban és csíkos pólóban álldogált ott, hóna alatt viseltes, jókora macit szorongatott. Kócos volt és szurtos, orra alá takony száradt. Olyan hat-hét éves lehetett, nehezen tudtam megbecsülni, mert sohasem voltak gyerekes barátaim. A kisfiú nagyon megörült, amikor meglátott minket, felénk indult, és csak akkor torpant meg, amikor erőteljesebben ráförmedtünk, hogy maradjon ott, ahol van.

Kevés gyerekkel lehetett találkozni; biztos a szoros szülő-gyerek érzelmi kötelék miatt; annyira nyilvánvaló fertőzésvektor ez.

Sikerült kiszedni a gyerekből, hogy a szülei elmentek élelemért, de nem jöttek vissza. Nem tudta megmondani, mióta van egyedül, de többször is aludt azóta, hogy elmentek, és már elfogyott minden hátrahagyott ennivaló. Tócsákból ivott.

– Nagyon félek, hogy eljönnek értem a kedves emberek – hajtogatta. – Ugye, ti nem vagytok azok?

– Mindjárt visszajövünk, csak beszélnem kell a társammal – mondtam neki. – Addig ne mozdulj innen.

– Veletek mehetek majd? Én is szeretnék a társatok lenni! Csak kérlek, kérlek, vigyetek magatokkal! – rimánkodott kétségbeesetten. A térde tele volt varas sebhelyekkel, és erről eszembe jutott a nagymamám, aki ennyi idős koromban azon zsémbelt velem a nála töltött nyarakon, hogy folyton csupa plezúr vagyok, hát mit mond majd anyáméknak?

Stramm kiskölyöknek tűnt, ahogy a mama mondta volna.

– Jó, mindjárt kitaláljuk. Csak maradj ott, ahol vagy!

Nem messze, egy félig nyitott garázskapunál álltunk meg beszélni. Odabent autó állt kitárt ajtókkal, bőröndök hevertek szerteszét, mintha a ház tulajdonosai sietve próbáltak volna menekülni a városból, majd mégis inkább otthon maradtak szeretetben, békében.

Feszültnek látszottál, ajkad egészen pengevékonyra szűkült.

– Ugye tudod, hogy akkor is pont így viselkedne egy magányos gyerek, ha nem fertőzött? Felnőttekre van szükségük. Éhes és retteg.

Lassan bólintottam.

– Igen. Nem maradna életben egyedül. Éhen hal, vagy megfertőzik, és úgy végzi. Így is, úgy is kockázat.

Rohadt egy helyzet volt. Értetted te is.

Előhúztad a pisztolyod, én meg ellenőriztem a táramat. Aztán visszaindultunk a kisfiúhoz.

Utána egyikünk se szólt egy szót sem, elmaradtak a szokásos sértegetések; még este is némán ültünk a tűz körül, amelyen konzervet melegítettünk.

Végül én törtem meg a hallgatást:

– Volt gyereked, igaz?

Nem tudtam, hogyan szakadtatok el egymástól, elvesztetted vagy megszabadultál tőle, de azóta már büntetlenül szerethetted, hiszen dolgokért, emlékekért érzelmeket táplálni ér.

Először úgy tűnt, nem is hallod a kérdést, csak bámultad a lángokat, a szemedben reszketve tükröződött a tűz. Végül azt felelted, semmi közöm hozzá. Soha nem meséltél a személyes múltadról.

Tudtad, hogy valami aljas, lekicsinylő módon felhasználtam volna ellened minden fájdalmas emlékedet. Te sem tettél volna másként.

Igaza volt a kisfiúnak, akinek még a nevét sem tudtuk. Nem voltunk kedves emberek.

Végül egy szinte teljesen üres csarnokba jutottunk, csupán a falak mentén álltak üres raklapok hatalmas tornyokban. A mennyezetről a kintről látott három siló hatalmas alsó garatai függtek, közöttük a magasban vasrácsos padlójú szervizhidak futottak, és minden egyes garat alatt bő két méterszer két méteres nyílás ásított a betonpadlón. Sárga-fekete csíkozású acélkorlát vette körbe őket.

A fészekre a második, középső nyílás mélyén bukkantunk rá. Hangokat hallottunk belőle.

Egymásra pillantottunk, én zseblámpát csatoltam le az övemről. A fegyvert lövésre készen tartva levilágítottam a pincébe.

Akármi is okozta a járványt, volt egy életciklusa a gazdatestekben. Valószínűleg túl sok energiát követelt meg a szervezettől a belső ragyogás, a vonzerő, az alanyok egy megnyerőbb verziójának a fenntartása, de az is lehet, hogy a fertőzés továbbadása után ennek az életformának egyszerűen már nem volt rájuk szüksége.

Akkor gyűltek össze ilyen helyeken, mint ez a pince.

A lámpa kékesfehér fényköre testeken siklott végig. Felismerhetetlenül egymásba gabalyodva sápadt női és férfitestek tucatjai hevertek odalent; némelyik már alig tűnt többnek ráncos bőrhüvelynél, miután a parazita felfalta őket belülről, de láttunk köztük még épebb emberi formákat is. Voltak gyerekek is odalent. Szemek pislantottak gépiesen, karok rándultak meg, ujjak simítottak végig újra és újra a csupasz, fonnyadó bőrön. A hangjukat is hallottuk, a gyönge pusmogást, mintha az utolsó pillanatig képtelenek volnának abbahagyni, és már csak egymásnak suttognák, hogy te vagy a mindenem, igaz barát vagy, jobban szeretlek, mint a mamit…

– Jézusom, jézusom – hajtogattad, mert még sohasem láttunk fészket, csak hallottunk róluk más túlélőktől, akikkel néha távolságtartó, a barátságtalan hangnemre gondosan ügyelő beszélgetést folytattunk az utca két oldaláról. – Hogy rohadnátok meg mind!

Aztán kivágódott egy ajtó – nem az, amit eltorlaszoltunk magunk után, hanem egy másik, a csarnok átellenes oldalán –, és emberek nyomultak be rajta. Az elsőket lekaszáltam egy sorozattal; hárman buktak a betonra, a csarnokban visszhangot vert a sikoltozásuk. Jajgattak, segítségért rimánkodtak, hátha sikerül odacsalniuk valakit magukhoz. Mögöttük viszont újabb fertőzöttek bukkantak fel és még újabbak, és miközben folyamatosan tüzelve hátráltunk, rá kellett jönnöm, hogy egyszerűen nem lesz elég a lőszerünk.

– Gyere – ragadtad meg a karomat, és a lépcsőre mutattál, amely a fal tövében vezetett fel a fenti hídrendszerhez.

– Szerinted nem tudnak lépcsőt mászni? – üvöltöttem rád, aztán rögtön rájöttem, hogy a szervizlépcső jobban védhető, egyesével tudnak csak utánunk jönni.

Megeresztettem még egy célzott lövést, aztán már az acél lépcsőfokok kongtak a bakancsunk alatt. Alattunk az üldözőink hangzavarából kiemelkedett egy hang, zengő bariton; talán operaénekes lehetett azelőtt a gazdája:

– A járvány lecsengőben van, hát nem értitek, barátaim? Már alig látni fertőzöttet. Minek futni?

A szervizhídon futottunk végig, el a silók szája mellett. Egyszer csak megtorpantál, hogy lenézz a földszintre: a középső pince fölött álltunk, amelyben a fészek rejtőzött. Hátrapillantottam: a fertőzöttek egymást lökdösve és akadályozva igyekeztek fel a lépcsőn. Hirtelen hevesen kívántam, bárcsak szakadna le alattuk. Tudtam, hogy nincs ilyen szerencsénk.

– Mit csinálsz? – kiáltottam rád, mert visszafordulva megláttam, hogy a siló garatzárát működtető, pirosra mázolt kereket rángatod.

– A siló pont a pince fölött van! – A szemed hatalmasnak látszott, ahogy egy pillanatra rám villant. – Gyerekek is vannak odalent, a fenébe, gyerekek… – ziháltad, aztán láthatóan rájöttél, hogy ki kell húzni egy láncra erősített biztosítópálcát a kerékből. Így már könnyebben el tudtad forgatni. A garatban valami megmozdult. Vékony sugárban ömleni kezdtek a magvak az odalent ásító nyílás felé. Tovább rángattad a kereket, mire az hirtelen akkorát fordult, hogy a küllőivel csaknem eltörte a közéjük csúszó karod. A gabona vastag sugárban indult meg a vállunk mellett. – Maga alá fogja temetni! Az egész szörnyűséget el fogja temetni…!

Az operaénekes hangja templomi akusztikával zengett a csarnok