A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Max Monroe: Scoring the Billionaire (Billionaire Bad Boys, #3), 2016

Fordította: VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vonzó ajánlat (Winslow fivérek 1.), 2022

Szexi alku (Winslow fivérek 2.), 2022

Izgató titok (Winslow fivérek 3.), 2023

Őrjítő vágy (Winslow fivérek 4.), 2023

Mr. Brooks (Nagypályások 1.), 2023

Mr. Kelly (Nagypályások 2.), 2024

Scoring the Billionaire

Published by Max Monroe LLC

© 2016, Max Monroe

All rights reserved.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-963-5708-40-6

AJÁNLJUK EZT A REGÉNYT…

…a könnyeinknek!

E könyv megírása során rengeteget sírtunk a magánéletünk, de szakmai küzdelmeink és győzelmeink miatt is.

Ha ti, sós könnyeink, nem hidratáltátok volna a szemünket, valószínűleg lassú és fájdalmas halál várt volna ránk. Úgy most már igazi szellemírók lennénk. Szóval köszönjük szépen.

Ami viszont a jövőt illeti, igen nagyra értékelnénk, ha némileg komolyabb erőfeszítést téve olyan lenne az ízetek, mint a boré – vagy a vodkáé.

BEVEZETÉS

Wes

Wes Lancaster vagyok.

Mondhatni, a harmadik nagymenő „milliárdos rosszfiú”.

Enyém a New York Mavericks amerikaifutball-csapat, a BAD étterem és csendestársként benne vagyok jó pár startupcégben az Egyesült Államok számos részén, és igen, a vagyonom három-négymilliárd dollárra tehető.

Nincs új a nap alatt, igaz?

Hajlandó vagyok beismerni, hogy ez az alaphelyzet még számomra is elképesztően hasonlónak tűnik – jóllehet, nem szívesen sorolnám magamat a Thatcher Kelly-féle, milliárdos rosszfiúk közé. A legfontosabb különbség Thatch, Kline és közöttem az, hogy ők gondosan számontartják minden egyes dollárjukat – persze erre egymástól gyökeresen eltérő okuk van –, míg én sosem tartoztam azok közé, akik a számokra összpontosítanak. Tisztában vagyok a vagyonom hozzávetőleges nagyságával és azt is tudom, hogy ez a gazdagság mit jelent.

Azt, hogy szabad vagyok.

Úgy élhetek, ahogy az nekem jólesik, gyakran, de a jó ízlésnek megfelelően költhetem a pénzem, és átadhatom magam mindazon dolgok élvezetének, melyeket sokra tartok. Ilyenek a nők, az autók, az utazás és az idő – mindegyikük úgy lehet az enyém, ahogy nekem leginkább megfelel.

Élvezem az irányítást. Élvezem, hogy elmenekülhetek a nyers valóság elől. Szeretem, hogy a saját magam ura lehetek.

Pénzzel ugyan nem lehet boldogságot venni, viszont egyértelműen lehetőségeket tár elénk. Számomra az ilyen lehetőségek sokféle alakban jelentkeznek, és mind közül az a leginkább figyelemreméltó, hogy valóra válthattam a nagy álmom, és ma az enyém a híres National Football League egyik csapata. Az alkalmazottjaim a lelkesedésem miatt – amivel kapcsolatban gyakran tesznek rám gúnyos megjegyzéseket – tisztában vannak azzal, a viselkedésemnek semmi köze sincsen a pénzhez vagy a ranghoz, hanem kizárólag az ösztönöz, hogy ezen élmény részese lehessek. Nem egy alkalommal hallottam már, hogy találó módon azt mondták rólam, „idegesítően rajtunk lóg” – és még ennél is többször hördültek fel, hogy: a kurva életbe, már megint itt van; hát ez hihetetlen!

Csakhogy mostanra még inkább elmélyült az érdeklődésem, jobban odafigyelek az alkalmazottjaimra – mindenekelőtt Winnie Winslow-ra, a csapat új orvosára –, és nem egyszerűen egyfolytában itt lógok; képtelen vagyok mást tenni.

Ez a nő minden, ami nem kell nekem.

Erős akaratú. Igényes. A kisgyermekét nevelő anya.

Nagyon úgy tűnik, hogy talán saját magamból csináltam hülyét. Az agyam azt mondja, Winnie mindent romba dönt, de a szívem azt bizonygatja, ő jelenti mindazt, ami nélkül nem élhetek.

Normális körülmények között az agyamra hallgatok. Itt születnek a fontos döntések, és ez megóv attól, hogy a romantikus bonyodalmak miatt fájdalommal teljen meg az életem. Most viszont úgy tűnik, hogy egy új, kötekedő, négyosztatú seggfej vette át az irányítást.

A szívem azt mondja, ez az utolsó pillanat, amikor ez a regény csupán rólam szól, mivel hála Winnie és Lexi Winslow-nak, most már rólunk kell mesélnem.

Ez a mi történetünk.

1. FEJEZET

Wes

A folyosón sokan nyüzsögtek. Munkatársak siettek a büféből megbeszélésekre és a játékosok elindultak az öltözőkből a konditerembe vagy ki a pályára, és mindenki, aki mellett elmentem, egy biccentéssel üdvözölt.

Értékeltem az igyekezetüket, de igazából utáltam, hogy ennyire figyelnek rám. Ez ugyanis azzal járt, hogy ügyelnem kellett magamra, az arckifejezésemre, a reakcióimra –, hogy az legyek, akire számítanak, de ez a valaki néha nem olyan, mint amilyen én valójában vagyok.

Csakhogy, miközben felépítettem a jelenleg a csapatot működtető gépezetet, kialakítottam azt is, hogy milyennek látszódjak. Sztoikusnak, érzelemmentesnek, megingathatatlannak, rendíthetetlennek, olyannak, akit nehezen lehetne kihozni a sodrából. Wes Lancaster ilyen.

Rémülettel töltött el, hogy milyen gyakran vagyok valójában mindennek a szöges ellentétje – a kavargó zűrzavar miatt néha csak másodperceken múlott, hogy a gyomrom tartalma nem gurult oda a nyilvánosság elé.

A Mindenhatóval ugyan meglehetősen felszínes volt a viszonyom és hiányzott belőlem az odaadás, de ennek dacára sem tudtam volna megszámolni, milyen gyakran mondtam hálát az Úrnak azért, hogy felfigyeltem a bajra és megzaboláztam a nyelőcsövem.

A fejem fölött villódzni és sziszegni kezdett egy lámpa, amiben egy izzókörte az ellen küzdött, hogy véget érjen a pályafutása. Gondolatban feljegyeztem, hogy szóljak a karbantartóknak, mihelyt befejeződött a körsétám.

Hasonlóan a bajnokságban részt vevő többi csapathoz, egy kidolgozott menetrend alapján működtünk, ami azt jelentette, hogy a különféle játékosok, például a speciális egységek, a támadójátékosok vagy a védők egy adott időpontban különböző helyeken tartózkodtak. Ha az étkezde egy óra múlva befejezi a reggeliztetést, minden játékos a kijelölt helyén fog tartózkodni – lehet ez megbeszélés, záróedzés, súlyzózás, de előfordulhat, hogy egészségügyi tanácsot kapnak vagy kezelésre mennek. Azon a héten, amikor idegenben játszunk, szerdánként mindennek még gördülékenyebben lefutnia, mint a többi napon, mivel a teljes csapatnak időben be kell fejeznie az edzést ahhoz, hogy a fiúk felkészülhessenek a másnapi utazásra.

Ezen a héten Miamiba megyünk. Ez a forró, napfényben fürdő város a lenge ruhák viselésére csábít. Az ég szerelmére, cseszd meg, legyen valahogy Winnie Winslow-nak alkalma arra, hogy bikinit viseljen! – szólalt meg rám kacsintva, túlságosan is lelkesen bólogatva a faszom, mielőtt az agyam leállíthatta volna.

A kurva életbe!

Winnie-t a csapat orvosaként alkalmaztam, de ugyanolyan gyorsan lettem a megszállottja, mint ahogy ő a sebezhető pontommá és a szétesettségem okává vált. Ahhoz képest, hogy a valóságban hány alkalommal beszéltünk egymással, a fejemben túlságosan is sok helyet foglaltak el azok a vicces és izgalmas, halvány dühvel fűszerezett, elképzelt párbeszédek, melyeket nem tudtam elhessegetni magamtól a hálószobámban. Mivel az esetek többségében kizárólag szakmai kérdések miatt kerültünk egymás közelébe, így a fájdalommal teli vonzódásunk erotikus táncának első néhány hete során még csak hozzá sem értem. A kettőnk közötti intimitás még most is csak gyerekcipőben járt, és a kapcsolatunkat inkább lehetett ismeretségnek, mint bimbódzó barátságnak tekinteni.

Az a helyzet, hogy az eddigi legmeghittebb érintésre akkor került sor, amikor pár héttel ezelőtt Thatch és Cassie váratlan esküvőjén a tenyerembe foghattam Winnie puha kezét. Függetlenül attól, hogy ez ártatlanul történt-e vagy sem, észszerűtlen módon a megszállottja lettem annak, hogy újra a bőrömön érezzem az övét. E késztetés nem csupán természetellenes volt, de igencsak nyugtalanító következményekkel járt, mivel önkéntelenül is elkezdtem hanyagolni a többi nő társaságát.

A visszatérésünket követő első héten megpróbáltam rámenősen viselkedni más csajokkal, de ahogy telt az idő, és a munkanapjaink egyre hosszabbá és hosszabbá váltak, a testem egészen egyszerűen megtagadta az együttműködést.

Bizony, ez a helyzet. Winnie izgalmas érintése nélkül a farkam érzéketlenné vált. Ráadásul ez a kis kellemetlenség a lehető legkínosabb módon és a legrosszabb időpontban vált nyilvánvalóvá. Egyedül azért lehetek hálás, hogy az érintett hölgy már jóval korábban is közel került hozzám, így jól tudta, mennyire új keletű ez a probléma. Természetesen, amikor hazamentem és részletekbe menően Winnie Winslow-ról ábrándozva kézbe vettem az ügyet, a faszom a lehető legjobban reagált.

– Nekem elhiheted – hallottam meg Winnie hangját, amikor befordultam az edzőtermünk felé vezető folyosóra. A sérült vagy orvosi ellátást igénylő játékosok kezelése reggel hatkor, vagyis egy jó órával ezelőtt kezdődött. Úgy éreztem, hősiesen viselkedtem, amikor hatvan percen át visszafogtam magam, de végül még egy utolsó szalmaszál került a közmondásbeli teve hátára, amitől az állat összerogyott – nekem meg szertefoszlott az önuralmam… és kifogytam a hasonlatokból is.

Látnom kellett Winnie-t. Hallani a füstös, de édes hangját. A minden megjegyzésében lángoló tüzet. Arra az érzésre vágytam, ami akkor fogott el, ha ez a nő rám figyelt.

Szerencsére olyan főnöknek tartottak, aki mindenbe beleüti az orrát, így teljesen normálisnak tűnt, hogy a legváratlanabb időpontokban és helyeken bukkanok fel, ezért én voltam az egyetlen, aki tudta, milyen nagyon ostoba vagyok.

Dacára annak a kínos felismerésnek, hogy elvesztettem az önmagam ellen folytatott küzdelmet, egyre lendületesebb léptekkel haladtam. Ha Thatch szemtanúja lett volna ennek, eleresztett volna pár megjegyzést, mire én nemcsak szavakkal, de más módon is az értésére adtam volna, hogy jobban teszi, ha lelép. Mivel azonban nem volt itt, engem csupán a hülye folyosó utolsó pár métere tartott vissza attól, hogy a tekintetemmel felfaljam Winnie-t.

– Többet tudok rólad, mint amennyit valaha akartam volna, Martinez – folytatta Winnie és határozott hangja messzire kihallatszott az üres folyosóra. – A Google összességében túlságosan is sok mindent elárul.

– Szerintem a doktornő arra utal, hogy látta a farkad, Mini. A hangjából úgy vélem, nem csak a beceneved utal arra, hogy az átlagosnál kisebb vagy – szólalt meg egy jókedvű, fiatal férfi hangja.

Hangzavar támadt, kiabálás, ordibálás, és a nyitott ajtón át az általános káosz zajai jutottak el a fülembe.

– Azta! – mondta Winnie hangosan, és elnevette magát. – Húzd feljebb a nadrágodat, Mini! Én aztán nem láttam a péniszedet, nem is akarom látni, szóval, a kurva életbe, pakold már végre el!

A szoba zengett a válaszként felhangzó nevetéstől, én meg azon kaptam magam, hogy gyorsabbra vettem a már amúgy is sietős lépteimet, hogy minél hamarabb odaérjek a folyosó végébe.

– Azt mondta, hogy pénisz, doki? – hallottam meg az egyik srác kérdését. – Ez nagyon távolságtartó.

Megálltam az ajtó előtt, amikor Winnie válaszolt:

– Így van. Távolságtartó. Kizárólag akkor nézem meg a péniszeteket, ha egy mérkőzés alatt megsérül. A pénisz csakis akkor lesz fasz vagy farok, ha magánemberként veszem szemügyre.

– Dr. Winslow, ahogy maga kimondja ezt a szót, attól a péniszem izgatottá válik – tréfálkozott Mitchell, a többi srác meg mormogva értett egyet vele.

– Sajnálom, Cam – mondta Winnie kuncogva, megjátszott szigorúsággal. – A naptáramban már nincs üres hely.

Bár nem lett volna szabad, mégis mosolyogva léptem be a szobába, ahol egy féltucatnyival több játékost vettem észre annál, mint amire számítottam. Ezek szerint a srácok felének volt annyi józan esze, hogy szexszel kapcsolatban ne cukkolja a csapat doktorát, csak azért, mert az illető egy nő. Némi erőfeszítés árán rávettem magamat arra, hogy dühösebb arcot vágjak. Most, hogy ilyen sok szem meredt rám, túlságosan is feltűnő lett volna, ha az egyébként szigorú arcomon felragyog a mosoly.

Jó pár srác kihúzta magát, és komolyabb képet vágott.

A magánéletben, a barátaim vagy a családom társaságában jókedvűen, lazán szoktam viccelődni, csakhogy a sportolóim nem ismerték ezt az arcom. Ők valamennyien azzal az emberrel találkoztak, akinek az üvegfal innenső oldalán – munka közben, a sajtó előtt, a nők társaságában – akartam mutatkozni, és jogosan tarthattak volna attól, hogy a főnökükként nem feltétlenül gondolom azt, hogy az előbbi dumájuk és viselkedésük az elfogadhatót és az elfogadhatatlant egymástól elválasztó vonal megfelelő oldalára esne.

Quinn Bailey számított az elmúlt évek legjobb irányító játékosának, ráadásul ez a srác erőteljes déli akcentussal beszélt. Nem mozdult, de a szája mosolyra húzódott, miközben Winnie megigazította a csuklóján a bandázst.

Kétség sem férhetett ahhoz, hogy ezt Quinn maga is meg tudta volna csinálni.

– Hali, Mr. L! – kiáltotta a fickó, én pedig nem bírtam visszafogni magam; elmosolyodtam. Elképesztően rokonszenves volt ez a seggfej. Nem tudtam eldönteni, hogy ennek okát a bozontos, de ugyanakkor tisztának látszó hajában, vagy a vidám szája szegletében elmélyülő őszinte ráncokban kellene-e keresnem.

Erre a faszira egyszerűen nem lehetett mérges az ember.

– Neked nem a konditeremben kéne lenned? – kérdeztem, de ettől csak elmélyült a vigyora. Mind a ketten tudtuk, hogy gyúrnia kellene, de Quinn túlságosan is jól átlátva rajtam világosan érzékelte, milyen illetlen dolgok vettek rá a kérdezősködésre.

Winnie Winslow és az ő hihetetlen lába. Na meg az arca.

Cseszd meg!

Úgy éreztem, a doktornő minden egyes lenyűgöző porcikája, valamint mindaz, amit ezekről egyenként és külön-külön is gondolok, rendkívül érzékeny bombaként lebeg közöttünk, arra várva, hogy felrobbanjon. Az irányító fürkésző pillantása ráadásul nem csupán ezt a pillanatot tette kellemetlenné, de ennél többet is elért – rákényszerített arra, hogy beismerjek valamit, amit egyébként tagadnék.

Nagyon sok időt töltöttem a Hudson folyó innenső oldalán ebben az épületben, ami kellemes módon egy gyönyörű doktornő munkahelye, ráadásul meg egy olyan cég is, ahol én vagyok a főnök. Az elmúlt három hétben szinte minden kibaszott nap itt lógtam. Miközben szemügyre vettem Winnie nyakának vonalát és a tekintetemmel, ameddig csak lehetett, végigsimítottam a blúza alatt eltűnő bőrét, nagyon is nyilvánvalóvá vált számomra, hogy miért találom hirtelen olyan kurva vonzónak a stadiont. Ha Quinn és én is felfigyeltünk erre, akkor egészen biztos, hogy Georgia, a manhattani irodában mellettem dolgozó maroknyi alkalmazott egyikeként szintén kiszúrta a dolgot.

Bassza meg! Ahol felbukkan a nagy hatalmú Brooks házaspár egyik fele, oda hamarosan a másik is követi.

Csak idő kérdése, hogy Kline és Thatch elraboljon, és párnacsatákkal meg szivacsos melltartókkal kínozzon, míg be nem vallom nekik a Winnie Winslow-val kapcsolatos összes bűnöm.

Tessék? A pizsipartikon talán nem éppen ezt csinálják a csajok?

– Tehetek valamit érted, Wes? – szólt rám Winnie, kizökkentve ezzel az álmodozásból, de a rémálmaimból is, és elterelte a figyelmem a konditeremről.

Jó néhány szempár szegeződött rám és nem egy közülük igen kíváncsinak tűnt. Azt reméltem, hogy Winnie csak a neonvilágítás miatt tűnik ennyire kihívónak – kedvezőtlen megvilágítás, meg ilyesmi.

Egész halvány mosoly ragyogott fel rózsaszín ajkán, amikor kicsit csücsörített puha szájával, mivel észrevette, milyen könnyen sikerült kellemetlen helyzetbe hoznia engem.

Jézusom! – szólt rá az agyam a fakamra. – Látod? Semmi szükségünk erre.

A szájamat összeszorítva akadályoztam meg, hogy előtörjön belőlem az illetlen, árulkodó szavak litániája.

– Nem – mondtam inkább. – Csak benéztem ide is. Úgy hallottam, hogy rágugliztál a játékosaim péniszére, és személyesen kellett utánanéznem, hogy mi a valóság.

Na jó, lehet, hogy a szájam nem tudta odabent tartani az összes nem helyénvaló, árulkodó szót. Néhány srác elröhögte magát, de az okosabb játékosok csendben figyeltek és kugligolyó méretűre kerekedő szemük tekintete ide-oda járt közöttünk. Száz százalékig és félreérthetetlenül lelepleztem magam. Régebben Wes Lancaster – az a faszi, akinek a vére háborítatlanul keringhetett a testében, ahelyett, hogy állandóan a tökében gyűlt volna fel – sosem mondott volna ilyesmit egy alkalmazottjának. Négyszemközt sem, és főleg nem nyilvánosan.

Martinez mindezt felhívásnak vette arra, hogy folytassa az ökörködést, és a keze már mozdult is, hogy letolja a gatyáját.

Winnie erre csak a szeme sarkából figyelt – egyértelmű, hogy dühös pillantása rám összpontosult –, majd igazi úrihölgyként felsikoltott.

– Jézusom, Mini! Nem! Nem gugliztam rá a péniszedre. Nehogy megmutasd nekem!

– Egészen pontosan mit is kerestél az interneten? – kérdeztem, nem tudtam visszafogni magam. Cseszd meg, a kár már amúgy is megtörtént!

Winnie sóhajtott egy hatalmasat, a csípőjével nekitámaszkodott a vizsgálóasztalnak és keresztbe fonta a karját a telt keblén.

A szobában az összes kibaszott szem a feltárulkozó bőrére szegeződött.

Miközben a kezemet ökölbe szorítva próbáltam megnyugodni, körülnéztem, és azt láttam, hogy a szobában minden egyes férfi komoly erőfeszítés árán próbálja meg visszafogni az erre az egyszerű mozdulatra adott nevetségesen erős reakcióját. Diszkréten megigazítottak ezt-azt és kissé elfordultak a csípőjükkel. Ha csengőt akasztottak volna a farkunkra, nem tudtunk volna gondolkodni a zengés-bongás miatt.

Istenem, tényleg vadállatok vagyunk! Azt gondolhatta volna az ember, hogy Winnie mellbimbót villantott, miközben a doktornő egy nagyon is szigorú, mindent eltakaró fehér blúzt viselt.

Az a helyzet, hogy ha mi (pasik) elég komolyan akarjuk, akkor röntgensugárrá válik a tekintetünk, de csitt! Ezt ne mondd el senkinek!

– Statisztikákat. A korábbi sérülései listáját. Mini sportpályafutását – felelte Winnie felvont szemöldökkel, kihívás villant a szemében. Esze ágában sem volt meghátrálni. Teljesen biztos lehettem abban, hogy minden egyes beszólásomat azonnali visszavágással torolná meg. Bármit is követeljek tőle, eleget tenne mindennek, és a következő tíz évben főszerepet játszana minden kibaszott ábrándomban.

Kiakasztott, hogy ilyen nagyon vágyok rá.

Közben meg azt akartam, hogy soha ne érjen véget ez az érzés.

Tovább akartam tapogatózni, hogy kiderítsem az egész történetet. Csakhogy mostanra elfogyott az összes hihető ürügyem arra, hogy itt maradjak, és immár teljesen elhasználtam a mai napra kiszabott, szakemberhez nem méltó viselkedésem fejadagját.

– Rendben, akkor csak folytassátok!

A srácok azonnal bólogatni kezdtek, odabiccentettek nekem, és úgy tűnt, minden visszatér a megszokott kerékvágásba, ráadásul a felbukkanásom óta most először Winnie is láthatóan vett egy lélegzetet.

Ez azt mutatta, hogy én is hatással vagyok rá.

Odamentem az ajtóhoz, de mielőtt átléptem volna a küszöb fölött, visszafordultam, és feltettem a bent lévőknek az egyetlen kérdést, ami a régi West érdekelte volna.

– Készen álltok Miamira?

A szobát lárma, káromkodás és a Miamiban élő emberekre, illetve magára a városra vonatkozó lekicsinylő, hangos megjegyzések töltötték ki.

Istennek legyen hála, hogy ezen a hétvégén idegenben játszunk!

Így nem lesz időm arra, hogy Winnie Winslow miatt aggódjak.

2. FEJEZET

Winnie

Miután két napot Miamiban töltöttem, igencsak hálás lettem, hogy amúgy New Yorkban élhetek. Olyan párás itt a levegő, hogy vízbe fúlhat tőle az ember, és a hőséget inkább szóba sem hozom. Az elmúlt negyvennyolc órában többet izzadtam, mint ezek a vagány sportolók, akiket rám bíztak. Jobban, mint a csodálatos Yellowstone Nemzeti Parkunk gejzírjei, de még azoknál a kamu szökőkutaknál is, melyekről Joey a Jóbarátokban azt hitte, hogy feldobják a lakását.

Édes jó istenem, még a kedvenc Secret dezodoromat is lecseréltem a szálloda ajándékboltjában túlságosan drágán vásárolt Old Spice-ra! Inkább legyen olyan az illatom, mint egy férfié, mint hogy lábszagú legyek. Ezenfelül képtelen lettem volna még egyszer rávenni magamat arra, hogy egy kibaszott légfúvós kézszárító alá görnyedjek a WC-ben, hogy megállítsam a hónom alatt hullámokban szétterjedő nedves foltokat.

Szerencsére – és a ruháim szerencséjére –, amúgy valószínűleg gondos megfontolás alapján, a Mavericks csapat este, a fényszórók ragyogásában játszott, és nem délután, az izzó floridai napsütésben. Az évad elején a délutáni meccs végére nem annyira aranyhajú istennőnek, hanem inkább pirított pirospaprikának tűntem volna.

Iszonyúan jól ment a játék, a Miamit 24:0-ra beledöngöltük a földbe, és én a legcsekélyebb habozás nélkül részben magamnak tulajdonítottam ezt a győzelmet. Bár csak nemrég kerültem a csapat mellé, de megnyugtattam a kedélyeket, és átmeneti enyhülést biztosítottam, hogy a kisebb sérülésekkel bajlódó srácok tovább tudjanak játszani. Csupán parányi fogaskereket jelentettem a Mavericks gépezetében, de akkor is ide tartoztam.

Quinn Bailey lenyűgözően szerepelt, a meccs során három touchdownt ért el és rekord nagyságú, háromszáz passzolt yardot hozott össze! A védőink az első perctől az utolsóig foggal-körömmel küzdve megakadályozták, hogy a Miami akár csak egyetlen mezőnygólt is szerezzen. Büszke voltam ezekre a fiúkra, akik gyorsan és igencsak meglepő módon a kedvenceim lettek. Az egész mérkőzés alatt komoly erőfeszítésembe került, hogy a partvonal mellett állva ne sikoltozzak a lelkesedéstől. Ügyelnem kellett a hírnevemre. Közben csakis önmagamat adtam, és úgy viselkedtem, ahogy elengedhetetlen volt ahhoz, hogy hatékonyan irányítsam ezt a csapatot.

Egy seregnyi nagydarab, nagyszájú amerikai focista között az volt a legjobb, ha olyan kemény csajnak mutatkozom, akinek nem lehet beszólni, és van olyan vagány, mint bármelyik srác – miközben több az esze, mint valamennyiüknek együtt. Nagyon úgy éreztem, erre a szerepre kiválóan felkészített az, hogy négy kiállhatatlan idősebb fiútestvér kishúgaként nőttem fel.

Csupán hat hónapja dolgoztam a Mavericks sportorvosaként, de összességében imádtam az új munkám. Tetszett a beosztás, és hogy többé már nem kellett a kórházak őrült munkaóráival küszködnöm, sőt még azt is élveztem, hogy időnként idegenben játszunk. A legfontosabb mégis az volt, hogy az egyértelmű elvárások és a megszokott környezet miatt otthon éreztem magam.

Az a helyzet, hogy kizárólag egyvalaki miatt nyugtalankodtam – Wes Lancaster kavart be.

Még azt sem mondhatnám, hogy az általa kiváltott érzés és zavar teljesen rossz lett volna – vagy bármennyire rossz lenne. Istenem, ha őszinte lennék magamhoz, beismerném, hogy nagyon is jól érzem magam! Csakhogy Wes a főnököm, és ezenfelül valószínűleg ő a legkevésbé alkalmas pasi ezen az egész bolygón arra, hogy buja vágyakat érezzek iránta.

Megközelíthetetlen, nagyszájú és annyira magabiztos, hogy attól kibaszottul kiakad az ember… És mindezeken felül nem is egyszer fültanúja lehettem annak, amint arról beszél, esze ágában sincsen belemenni egy tartós kapcsolatba egy gyermekét egyedül nevelő nővel.

Bárcsak a testem képes lenne megérteni azt a kibaszott angol-spanyol keveréknyelvet, amivel az agyam azóta szól hozzám, hogy leszálltam Miamiban.

No bueno, Winnie. Ez a seggfej nem jó. Comprende? – tudakolta az agyam, miközben azon kaptam magam, hogy a mérkőzés előtti utolsó edzésen a ragyogó napfényben Wes erekkel borított, barnára sült, túlságosan is közszemlére tett alkarját bámulom.

Amennyiben a Wes Lancaster által inspirált, de saját kezűleg nyélbe ütött orgazmusom az előbbi gyors tusolás langyos vízében bármire is utalt volna… De nem. Kicsit sem comprende ezt az egészet. Elhessegettem magamtól az elérhetetlen férfiak gondolatát meg azt a rengeteg bonyodalmat, amivel járna, ha megpróbálnék egy kibaszott nagyot dugni velük, és inkább gyorshívással odaszóltam Remynek, hogy kiderítsem, mi van hatéves lányommal, Lexivel.

Négy bátyám közül Rem a legidősebb és egyértelműen ő Lexi kedvenc nagybátyja – bár gondosan ügyeltem arra, hogy ezt soha ne ismerjem be, amikor a fivéremmel beszéltem. Imádta a kislányomat, és minden lehetőséget megragadott arra, hogy bébiszitterként vigyázzon rá, ami nekem nagyon is jól jött, ha a csapattal kellett utaznom, és idegenben játszottunk. Sokat segített az is, hogy Rem szingli maradt, és esze ágába sem volt belemenni egy tartós kapcsolatba – úgy tűnt, hogy rengeteg ilyen férfi nyüzsög körülöttem.

Általában otthonról dolgozott tőzsdei kereskedőként. Nagyban hasonlított Cassie férjére, Thatchre abban, hogy nagyon értett a pénzügyekhez és a befektetésekhez, de nem volt annyira lelkes, mint Thatch, és ennek következtében a banki egyenlege végén jóval kevesebb nulla sorakozott. Ez persze az én bankszámlámra is igaz volt – ahogy gyakorlatilag mindenki máséra is.

– Szia! Hé, kishúgom! – szólt bele a telefonjába a második csöngés után. Igazából Billy Idol egyik dalából idézett. Sosem tudta eltitkolni, hogy lelkes rajongója ennek az énekesnek. – Milyen Miami?

– Kibaszottul meleg! – hördültem fel. Megpróbáltam elfojtani magamban az agyamban kéretlenül felcsendülő White Wedding című számot. – Florida forrósága miatt boldogan gondolok New York telehugyozott havára.

Rem elnevette magát.

– Szerintem ezt csak azért mondod, mert idén még nem kellett húgyos hóban caplatnod.

Valószínűleg igaza volt. Megremegtem, amikor arra gondoltam, hogy a hideg évszak már itt van a kanyarban, majd arra figyelmeztettem magam, hogy sürgősen vegyek új hótaposót Lexinek és magamnak is.

– Úgy néz ki, hogy a védenceid remekül játszottak – folytatta Remy. – Lex majdnem eldobta az agyát, amikor meglátta, hogy Bailey elérte a háromszáz passzolt yardot.

Elvigyorodtam. Amióta munkába álltam a Mavericksnél, a lányom valósággal az NFL megszállottjává vált. Parányi agya kiéhezett szivacsként, fáradhatatlanul szívta magába a rengeteg adatot.

Lex nem volt hétköznapi gyerek, nagyon is átlag fölötti. Az orvosok megállapították róla, hogy erősen autista, elképesztően intelligens, és a korához képest lenyűgözően megy neki például a matematika, az olvasás és az írás. Kétéves korában már ismerte az ábécét és összes betűt le is tudta írni. Háromévesen el tudta végezni az alapvető matematikai műveleteket. Négyévesen olvasni is tudott. Most hat, és jobb algebrából, mint a legtöbb tizedikes.

Persze neki is megvoltak a maga problémái, de lenyűgözött azzal, hogy milyen nagy erőfeszítés árán próbálta meg ezeket kompenzálni, hogy túlléphessen rajtuk. Kétség sem férhetett ahhoz, hogy a Lex agya egy igazi csoda.

– Milyen sokáig hagytad, hogy ébren maradjon a lányom, Rem?

– Nem túl sokáig. Tízkor már ágyban volt.

– Tízkor? – kételkedtem. Pontosan tudtam, hogy Lexi csak a meccs után gyűjthette be Bailey eredményeit, vagyis kicsivel tíz után még ébren lehetett.

– Na jó – felelte Remy derűs hangon –, negyed tizenegykor.

Egy gyors pillantást vetettem a szállodai kisasztal órájára: 11:35.

– Már megint kamuzol. Le merném fogadni, hogy egy egész mesekönyvet kiolvastál neki, és alig tizenöt perccel ezelőtt küldted aludni.

Ismét kuncogva válaszolt:

– Ragaszkodom a negyed tizenegyhez.

– Hát persze, seggfej – ugrattam. – Ha még egyszer hagyod, hogy a lányom este tizenegy utánig fent maradjon, legközelebb Ty-t kérem meg, hogy vigyázzon rá.

– Lex ebbe nem menne bele. Engem szeret a legjobban.

Felnevettem.

– Hmm… Nem is tudom. Mostanában elég sokat beszél Jude-ról.

– Nyavalyát! Mi lenne, ha most felébreszteném? – mormogta a fivérem.

– Kinyírlak, ha felébreszted! – fenyegettem meg. Az évek múlásával sem én, sem a bátyám nem vált komolyabbá. Tipikus testvérpárként még mindig ott élt bennünk az a két taknyos kiskölyök, aki csak arra vár, hogy vinnyogni kezdhessen, mert piszkálja a másik.

– Rendben visszaértél a szállodába? – kérdezte elengedve a füle mellett a piszkálódásomat. Kapásból visszaváltozott jellegzetes, túlságosan is gondoskodó idősebb testvérré. A négy bátyám közül Rem próbált meg a legelszántabban megvédeni mindentől. Figyelembe véve, hogy nem volt férjem, pocsékul válogattam meg a pasijaimat, és egy különleges nevelési igényű gyereket neveltem, igen sok fejfájást okozhattam a tesómnak.

– Igen, apu – mondtam kényeskedve. – Negyven perccel ezelőtt értem vissza. Már lezuhanyoztam, és most megyek csicsikálni.

– Remek – válaszolta. – Nem akarok ugyanis arról olvasni az újságokban, hogy vadul buliztál egy csomó kanos focistával.

– Ó, ne legyél ilyen! – panaszkodtam. – Csakis rám tartozna, ha úgy döntenék, hajnalig mulatok, és a csatárok izmos hasáról piálok.

– Ez cseppet sem vicces!

– Rem – utánoztam a szemrehányó hangvételét. – Lehet, hogy a kishúgod vagyok, de időközben harmincéves felnőtt nő lett belőlem. Mikor fogod végre felfogni ezt?

– Soha. Te mindig is az én hugicám maradsz.

– Te még a többieknél is szörnyűbb vagy!

– Azért, mert én vagyok a legjobb testvéred.

– Te a legidegesítőbb testvérem vagy.

– Én vagyok a kedvenc bratyód.

– Nagy nyavalyát! Jude a kedvencem.

– Hülyeség.

Felnevettem.

– Na jó. Ideje aludni. Lex majd hívjon fel holnap reggel, rendben?

– Számíthatsz rám – válaszolta, és dacára annak, hogy olyan sokat ugrattuk egymást, és apróságok miatt rengeteget panaszkodtam, nyilvánvaló volt számomra, hogy az élet lottójában megütöttem a főnyereményt, mert mind a négy fivérem kincset ér. – Jó éjt, Win!

– Jó éjszakát!

Letettem a telefont, és úgy döntöttem, nagyon is helyénvaló lenne, ha gyorsan ellátogatnék az egyik folyosói automatához. Még sosem vágytam ennyire egy zacskó Ruffles csipszre meg egy kis üveg kólára, mint most. Mivel tudtam, hogy a csapat legtöbb tagja és a kísérőik a mérkőzés után elmentek vacsorázni és inni egyet, úgy döntöttem, nem kell aggódnom a megjelenésem miatt, meg azért, hogy nincs rajtam melltartó.

Komolyan kérdezem, ki hord melltartót az ágyban? Ez a csaj semmiképpen, az már hétszentség!

Még mindig nedves hajtincseimet összefogtam egy laza kontyba, belebújtam egy rövid szárú pizsamanadrágba meg egy trikóba, felvettem a papucsomat, és a hitelkártyámmal meg a szobám kulcsával a kezemben – mivel közismert volt, hogy sosincs készpénz a pénztárcámban – kisiettem a szobából.

Isten áldása legyen azon, aki arról gondoskodott, hogy az italos és a kajás automaták ma már a hitelkártyákat is elfogadják. A falánkságom csupán egyetlen hátránnyal járt; a hónap végén a banki kivonatban ott láthattam az összes vásárlásom felsorolását. Vicces, hogy a Visa nem zárolta gyanús tevékenység miatt a kártyámat, amikor zsinórban negyvenszer vettem valamit az automatákból.

– Hála az égnek! – kiáltottam, amikor odaértem a géphez. Hegyekben állt benne a sajtos-tejfölös csipsz, és az izgatottságom szinte kézzelfoghatóvá vált. Szinte biztosnak tűnt, hogy ilyen csipszet veszek, de sose hoznék döntést úgy, hogy nem tekintem át az összes információt. Az éjszakai nass legalább annyira fontosnak tűnt, mintha esélyt kapnék egymillió dollár megnyerésére. Halkan énekelni kezdtem Lex kedvenc altatódalát – Baby Mine – és az ujjammal az üvegen dobolva áttekintettem a lehetőségeket.

Perecet vegyek? Semmiképpen. Nincs kedvem sajtos kartonpapírhoz.

Skittles drazsét? Talán.

Poptarts sütit? Nem reggelizni akarok.

Igen. Az lesz a legjobb, ha sajtos-tejfölös Ruffles csipszet veszek.

Háromszor lehúzva a hitelkártyámat tele lett a kezem burgonyacsipsszel, kólával és biztos, ami biztos, egy zacskó drazséval. Megfordultam, de azonnal megtorpanásra kényszerültem, mert nekiütköztem egy kemény mellnek. Jól tudtam, ez egy férfi teste… Mégpedig egy kibaszottul vonzó férfié. Más agyában talán felbukkanhatott volna némi kétség, de erre esély sem volt az én intimitáshiányban szenvedő fejemben.

A Ruffles tasakja nagyot reccsent kettőnk között, és a gyorsan mozduló erős karok a vállamat megragadva és helyreállítva az egyensúlyomat sikeresen megakadályozták, hogy a papucsomban megbotolva elterüljek a padlószőnyegen.

A tekintetem elindult felfelé, feljebb, egyre feljebb, míg rátalált egy átható pillantású, de nagyon is ismerős gesztenyebarna szempárra.

Wes Lancasterére.

– Jól vagy? – kérdezte, és aggódó pillantást vetett az arcomra. Eltűnt a fátyol, amit szinte mindig viselt, és az arckifejezése olyan nyugodtnak tűnt, amilyennek még sosem láthattam. Nem lüktetett egyetlen izomszál sem az állán, nem ráncolta a homlokát, hanem egyszerűen egy pizsamás férfi állt előttem, aki késő éjjel kiment az italautomatához.

Mennyire… emberi megnyilvánulás.

Ebben a pillanatban nem tűnt annyira félelmetesnek, mint egyébként – ám még így is elemi erejűnek érződött a kisugárzása. Ha Wes Lancaster belép egy helyiségbe, akkor ott ő a király.

– Igen – bólintottam, és rávettem az ajkamat, hogy a bénító döbbenet után végre megmozduljon. – Bocsánat. Nem vettem észre, hogy van valaki mögöttem.

Vajon mióta állhatott itt?

Remélhetőleg nem túl régóta, és így nem hallotta a hamis kántálásomat.

Jól megnéztem magamnak, ahogy alaposan szemügyre vette a testemet. A tekintete lassan elindult le, lefelé, egyre lejjebb, míg végül a legcsekélyebb szégyenkezés nélkül valósággal letapogatott vele.

Ez az apróság is elég volt ahhoz, hogy a kettőnk közötti szokatlan nyugalom semmivé váljon.

Istenem! De csúnyán feldühített! Közben meg fel is izgultam miatta.

Szerettem volna felpofozni. Megcsókolni.

Úgy akartam felmászni a testére, mintha az én saját táncosrudam lenne. Biztosra veszem, még egyetlen pasi sem váltott ki belőlem két ennyire ellentétes reakciót.

Amikor a tekintete ismét megtalálta a szemem, dacosan felvontam a szemöldököm.

– Mindent láttál? Vagy azt szeretnéd, hogy – biztos, ami biztos – körbe is forogjak?

A szája – ez a tökéletes, érzéki, obszcén módon csókra termett száj – sokatmondó félmosolyra húzódott.

– Azt szeretnéd, hogy én pörgesselek meg? – kérdezte, és vastag, izmos karját összefonta a mellén. – Cseppet sem bánnám.

Egyszerűen nem tudtam visszafogni magam – köszönhetően annak, hogy provokatív módon felhívta a figyelmemet az elém táró látványra –, és jól megnéztem magamnak a tökéletesen kidolgozott testét, az egyszerű fehér pamutpólót és szűk, fekete rövidnadrágot viselő sportos alak minden porcikáját.

Jézusom! Én meg eddig azt hittem, hogy Wes Lancaster öltönyben és nyakkendőben néz ki a lehető legdögösebben!

Tényleg szükség van ezekre az erekre a tökéletes alkarján?

Ezen a hétvégén az erei látványa egyszer már zavarba hozott, és most megint. Csak egy esélyt kérek, világegyetem!

Látva átható pillantású, de mégis különös módon csábító mogyoróbarna szemét meg a lenyűgöző testét, nem tudtam eldönteni, hogy Wes melyik részét bámulnám legszívesebben.

Az agyam gyakorlatilag lekevert egy pofont nekem.

A seggét nézd, Winnie! – förmedt rám. – Egyértelműen a seggét!

Tagadhatatlan, olyan volt a feneke, hogy jó lett volna beleharapni. Megjegyzem: nincs semmi olyan fétisem, hogy imádnám a fogamat a pasik ülepizomzatába mélyeszteni. Viszont Wesébe? Vele nagyon szívesen kivételt tennék – utána meg könnyen előfordulhatna, hogy lecsúsznék az Őrjítő szenvedélyek-sorozat szereplőinek szintjére.

– Azt hiszem, most meg kéne fordulnom, igaz? – A kérdését meghallva ismét felnéztem az arcára. Tudálékos és igencsak dühítő kacsintással folytatta: – Tudom, hogy milyen szívesen bámulod a seggem.

A kurva életbe! Hát ez ennyire nyilvánvaló? Jézusom Winnie, kapd össze magad!

A szememet forgattam, de a hisztériát odalent tartottam, ahol lennie kellett – a bensőmben, ahol lassan felzabálhat, miközben én szépen, lépésről lépésre megőrülök.

– Egyáltalán nem imádom a seggedet bámulni!

Valójában nagyon is imádtam. Bizony ám! Viszont eszem ágában sem volt ezt Wes tudomására hozni. Amikor majd a fenekéről álmodozom, egyedül leszek, az egyik ujjam megérinti a csiklóm és a fogam lenyomata ott lesz az egész… Cseszd meg!

Tudom, hidd el nekem, jól tudom. Nagyon úgy tűnik, mintha én lennék a bolygó legkiéhezettebb csaja, de eddig ugye még nem említettem, hogy több mint egy éve nem szexeltem, igaz? Bizony. Egy éve. Kétségbeejtő!

Cassie valószínűleg azt mondaná, hogy „ki vagyok éhezve a szexre”, ha szavakba akarná önteni a jelenlegi elvonási tüneteimet. Istenem, tényleg éhezek! Égető vágyaimat kizárólag Wes Lancaster nedűje tudta volna enyhíteni. A pokolba is, még csak szalmaszálat sem használtam volna! Egy hajtásra, fenékig kiittam volna.

Fenékig? Komolyan? Lehetnék esetleg ennél is primitívebb?

Figyelmeztetés önmagamnak: mostantól kerüljem Cassie-t.

Wes odahajolt hozzám, és az ajkával leheletfinoman megérintette a fülem.

– Árulj el valamit, Win. Te most fázol vagy igazából felizgultál?

– Tessék? – kérdeztem, és gyorsan hátrébb húzódtam, zavarba jöttem, megdöbbentem és azon töprengtem, hogy ennek most mégis mi köze van ahhoz, hogy szeretném felhörpinteni West.

A tekintete lassan elindult lefelé az ajkamtól a nyakamon át a mellemig, ahol megállapodott, egészen pontosan a melltartó nélküli cicimet eltakaró pamutszöveten.

Seggfej! Nem kellett odanéznem ahhoz, hogy tudjam, mire utalt az előző beszólása. Csupán azért, mert az álmok nem a valóság részei, ez még távolról sem jelenti azt, hogy a hormonok is tisztában vannak ezzel a különbséggel. Csakhogy a rohadt életbe már, Wesnek nem kellett volna szóba hozni a helyzetet! Ezt kívánta volna az illendőség.

– Fázom – válaszoltam, nem voltam hajlandó meghátrálni, vagy azzal egyértelművé tenni a zavaromat, hogy a karommal eltakarom az ebben a pillanatban nagyon is egyértelműen meredező mellbimbóimat.

Wes újra a tekintetemet kereste. Farkasszemet néztünk.

– Biztos vagy ebben, édesem? – Halkabban folytatta: – Mert szerintem te be vagy indulva. Úgy vélem, legalább annyira izgalomba jöttél, mint én is ebben a pillanatban.

Az agyam azt suttogta, hogy seggfej, hülye, idióta, miközben a testem ezt üvöltötte: érints meg, csókolj meg, basszál meg! Komoly erőfeszítés kellett ahhoz, hogy ne pillantsak a rövidnadrágjára.

– Csak szeretnéd, hogy izgalomba jöjjek! – javítottam ki dühösen. – Ne keverd a valóságot és az ábrándokat, édesem.

– Engem akarsz. Ez a valóság – válaszolta szégyenkezés nélkül. A hangjából pofátlan magabiztosság és önbizalom áradt, a szeme meg… szóval a szeme lángolt. Úgy tűnt, mintha ez a faszi evett volna egy falatot a napból.

Bár Miamit is forrónak éreztem, de Wes kibaszott kisugárzásától megőrültem. A vágyakozástól. A sóvárgástól. A zavarba ejtően erős kétségbeeséstől.

Túlságosan is régóta táncoltunk az adok-kapok, a vonzások és taszítások borotvapengéjén. Úgy éreztem, eljutottam a szakadék szélére, és képtelen lettem volna továbbra is szembeszállni ezzel az érzéssel – bármi legyen is az. Csak annyit akartam, hogy Wes megfogjon. Hogy megérintsen. Hogy tépje le a ruhámat, és jelölje meg a testem az ajkával, a nyelvével, a farkával. Tagadhatatlanul vonzódtam hozzá, mégpedig elemi erővel. Ösztönösen. Képtelenség lett volna tovább ellenállni.

– Te is akarsz engem – mormogtam.

A tekintetünk a megszokott táncát járta. Többé már nem eresztett el minket.

Wes pillantása ezt suttogta: gyerünk, mondj igent, tedd azt, amit akarsz, Win.

Az enyém ezt válaszolta: csak egy éjszaka, mi baj lehet belőle?

Pár pillanattal később az üdítő és az ennivaló a padlóra hullott a kezemből, és máris csókolóztunk, beletúrtam Wes hajába, ő közelebb húzott magához. A két száj kötélhúzó versenybe kezdett, és megpróbáltuk legyűrni a másikat. Megharaptam Wes alsó ajkát, miközben a két erős keze megmarkolta a fenekem, felemelt, és én a lábammal átfogtam a derekát.

A hátamat az automatának szorította, hozzám simult, és eközben megcáfolhatatlanul bebizonyította, hogy nem egyedül én izgultam fel. Megkeményedő mellbimbóim megérintették a mellét, és a testéből áradó forróság keresztülperzselte a kettőnket egymástól elválasztó, vékony pamutréteget.

Felnyögött:

– Baszd meg, megőrjítesz!

– Igen – ismertem be felnyögve. Megőrjítettem, de ő is pontosan ugyanezt tette velem. Úgy éreztem, olyasmi történik, amit egyikünk sem tudna megakadályozni.

A szája lesiklott a nyakamra, beszívta és megnyalta az érzékeny bőrt, miközben a lábam még erősebben szorította a derekát. Cseszd meg! Érezni akartam ezt a pasit. A bőrét a bőrömön. Odabent, a bensőmben.

Ekkor újra megcsókolt. Vagy talán én csókoltam meg újra. Csupán annyit tudtam, hogy csókolózunk; bassza meg, de hát csókolózunk! Viharként tombolt bennünk a felgyülemlett érzelem és az ajkunk, a nyelvünk, a fogunk olyan villámokká vált, melyek magukkal ragadtak minket a szenvedéllyel teli mélységbe, aminek egyikünk sem tudott volna ellenállni.

– A kulcsod – suttogta bele makacs ajkával az én hasonlóképpen elszánt számba.

A kulcsom? Jóságos egek! Itt meg mi történik?

Hogyan jutottunk el idáig? Ami meg ennél is fontosabb, ki kezdte?

Tényleg fontos ez?

Nem. Nem volt fontos. Az a helyzet, hogy semmiképpen nem tudtam volna abbahagyni. Annyira jó volt. Annyira élveztem Wes közelségét. Ez kellett nekem. Ő.

Ez volt az oka annak, hogy utolsó tudatos döntésemmel lelkesen a kezébe nyomtam a szobám kulcsát, és ezt suttogtam:

– Siess!