BORÍTÓ

Az eredeti mű címe:

Kilian Jornet

Res és impossible

Ara Llibres, Barcelona, 2018

Fordította: Ungvári Ildikó, Mokány Lajos

Szerkesztette: Justh Szilvia

Borítóterv, tipográfia, tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © Kilian Jornet, 2018

Fotók © Kilian Jornet és Sébastien Montaz-Rosset

Originally published in Catalan by Ara Llibres, 2018

Hungarian translation © Ungvári Ildikó, Mokány Lajos, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-058-2

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

TARTALOM

A BÚCSÚ

1. FEJEZET

Edzés egy életen át

A MOUNT EVEREST MEGHÓDÍTÁSÁRA KÉSZÜLVE

2. FEJEZET

Otthonom a hegy

AZ EVEREST NYÁRON

3. FEJEZET

Több mint ötszáz rajtszám

Zegama 2007 – hat másodperc, ami mindent megváltoztatott

Hardrock – száz mérföld, hogy megcsókoljak egy követ

UTMB, ultratrail a Mont Blanc körül

A Fully függőleges kilométere

Pierra Menta, a hagyományok legendája

Nem, nem indultam az olimpián

Sierre–Zinal, a legszebb hegyi verseny

AZ EVEREST ŐSSZEL

4. FEJEZET

Társak az álmokban

Simón

Ueli

Egyedül

Stéphane

Vivian

AZ EVEREST TÉLEN

5. FEJEZET

Tapasztalatok, amelyek örökre megváltoztatnak

AZ EVEREST TAVASSZAL

A HAZATÉRÉS

KÉPEK

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

A BÚCSÚ

A számmal azt mondom, „szeretlek”, pedig valójában azt akarom mondani, „sajnálom”.

Tovább beszélek, magyarázkodni próbálok: „ne aggódj”, „vigyázok magamra”.? De tudom, hogy úgysem adhatok olyan magyarázatot, amit elfogadhatónak találna arra, miért vetem bele magam egy olyan kalandba, amibe akár bele is halhatok, a Föld legmagasabb pontján. Viszont nekem lételemem a hegymászás, még akkor is, ha tudom, hogy az életemet kockáztatom közben. Elkerülhetetlen, hogy ez a lendület vezesse az életemet, háttérbe szorítva a szerelmet és az észérveket.

Bűntudatot éreztem, hogy otthagyom őt kétségek között, de az önzésem és a nárcizmusom miatt csak ennyit tudtam neki mondani: „Ég veled!” Aztán kivettem a hátizsákomat a kocsi csomagtartójából, és lecsaptam az ajtót. Egy pillanatra megtorpantam, összezavarodva az ajtócsapódás zajától, majd megkopogtattam a hátsó szélvédőt, jelezve, hogy elindulhat.

Augusztus elején jártunk, de hűvös volt az idő. A tüdőmben éreztem a tenger illatát. Tromsø egy halászvároska, egy kis szigeten található Észak-Norvégiában, az Északi sarkkörön belül, fjordok és hegyek gyűrűjében. Nyaranta pár hétig a nap egyáltalán nem nyugszik le, folyamatosan nappal van. Olyan, mintha soha nem állna meg az élet: az idősek éjszaka mennek el sétálni, a szomszédok pedig kora hajnalban rendezik vagy épp csempézik az erkélyt. Olyan, mintha errefelé az emberek egy végtelenül hosszú nap mámorában élnének. A nap soha nincs túl magasan, alacsonyan mozogva festi különböző sárgás, narancsos, néha meg vöröses színűre az égboltot.

A városkát két híd és egy víz alatti alagút köti össze a szárazfölddel. A repülőtér, ahol az imént elbúcsúztam a szerelmemtől, a sziget egyik végén található. Ahogy Emelie autója távolodott, egy néma csókot küldtem utána a levegőben. Nem akartam sokáig nézni utána, ezért bementem a repülőtér épületébe, és igyekeztem kitörölni a könnycseppeket a szememből, nehogy a reptéri alkalmazott meglássa őket. Megkezdtem hát az utazást, amelynek során feljutok a Mount Everest csúcsára. Tisztában vagyok az ezzel járó nehézségekkel és veszélyekkel, mindezek ellenére soha nem tudnék lemondani erről az álmomról.

Pár órával korábban Emelie és én elmentünk futni. Kihasználva a folyamatos világosságot, este, vacsora után indultunk, hogy megmozgassuk a lábunkat, és kiszellőztessük a fejünket a pár napos stressz után, amit a több száz fő részvételével rendezett futóverseny okozott. Az elmúlt napokban végtelennek tűnő telefonhívások, kézfogások, autóutak után ez az egyszerű, kikapcsolódásnak szánt futás végül egész éjszakás sportolássá alakult. Szűk utakon futottunk, magunk mögött hagyva a város nyüzsgését. Azt kívántuk, bárcsak a hegyek elrejtenének bennünket a város elől. A házakból kiszűrődő rádió hangját a lágy szellő susogása váltotta fel, az agglomeráció fülledtségét pedig a friss, tiszta levegő.

A lábunk megszabadult a felgyülemlett feszültségtől, és végre könnyednek, szabadnak éreztük magunkat. Felfutottunk az első hegycsúcsra, majd megállás nélkül folytattuk utunkat. Irányt változtattunk; és réteken futottunk keresztül, hogy újabb csúcsokat hódítsunk meg. A kemény és száraz aszfalt után jólesett a puha és nedves fű a talpunk alatt, és szívünk dobogása lépésről lépésre egyre jobban alkalmazkodott lépéseink ritmusához. Olyan békében és nyugalomban futottunk egymás mellett, amilyenben az elmúlt napok izgalmai közepette nem volt részünk. A boldogság azonban nem lehetett teljes, a fájdalmas csöndben mindketten éreztük a közeli búcsú melankóliáját. Néha-néha kinyitottuk a szánkat, hogy megtörjük ezt a szomorú és hihetetlenül kínos csendet, de egy hang se jött ki a torkunkon.

Később, amikor autóba szálltunk, hogy kimenjünk a repülőtérre, egyikünk sem tudott beszélni az érzésekről, amik már egy ideje nyomták a lelkünket: a félelemről és az aggodalomról. És anélkül, hogy megbeszéltük volna, egyezséget kötöttünk, hogy hallgatunk róla, egészen az expedícióm végéig. Ennek a kimondatlan megállapodásnak az volt a célja, hogy ne kelljen veszekedve elválnunk, és később se kelljen semmit megbánnunk.

A repülőgép ablakán keresztül a távolodó város egyre kisebbnek látszott, míg végül teljesen eltűnt. Továbbra is az ablak felé fordulva figyeltem kifelé, szememet a gép alatt elterülő tájra szegezve, miközben a hol eltűnő, hol felbukkanó fjordok és havas hegycsúcsok felett haladtunk el. Jól ismertem ezeket az utakat és ösvényeket, de a magasból új útvonalakat fedeztem fel, és azon gondolkodtam, melyiken fogok végigmenni, amikor visszatérek. Most viszont ezeket is elhagytam új, ismeretlen tájakért, és reméltem, hogy megbocsátják a hűtlenségemet.

Azon gondolkodtam, mit kellett volna mondanom Emelie-nek futás közben, hogy megkönnyítsem a búcsú nehéz pillanatait, és hogy enyhítsem a fájdalmat, amit távollétem alatt érezni fog. Egy könnyed vicc vagy egy szellemes mondat oldhatott volna a feszültségen, de én soha nem tudok szellemes dolgokat kitalálni ilyen helyzetben. A hegyekben nyugodt vagyok, mert – ahogy Reinhold Messner mondta – a hegyek sem nem igazságosak, sem nem igazságtalanok, egyszerűen csak veszélyesek. És a veszélyben szükség van a logikára, hogy a fontos döntés pillanatában azt az utat válaszd, amelyik szerinted a leghelyesebb. A hegyekben nem félek a váratlantól, de az emberi kapcsolatok terén a félelem néha annyira megbénít, hogy mire meghozok egy döntést, már túl késő. El kell ismernem, hogy sohasem értettem meg magam igazán jól az emberekkel, sem a jókkal, sem a rosszakkal, sem a veszélyesekkel.

A Föld hamarosan eltűnt, amikor belerepültünk egy felhőbe, és az erős turbulencia visszarázott a valóságba. Amikor útra kelek, mindig ugyanazok az ismerős érzések kerítenek hatalmukba: a pillanatnyi menekülés szabadsága és a honvágy a jól ismert környezet iránt, amit épp most hagyok magam mögött.

A repülő csomagterében volt egy bőröndöm, amelynek a súlya majdnem elérte a légitársaság által megszabott húsz kilogrammos súlyhatárt. Csomagolásnál gondosan kiszámoltam, hogyan tudnék a leggazdaságosabban pakolni, hogy mindenem meglegyen, ami egy magas hegycsúcs meghódításához szükséges. Mindent sikerült eltennem, még egy toll se hiányzott.

Úgy éreztem, tökéletesen felkészültem az útra. Az elmúlt hónapot az Alpokban töltöttem, az idő nagy részében négyezer méter felett. Jól éreztem magam a magasban, és minden nehézségre felkészültem, ami ott várhat rám.

Azon kívül, hogy előre kiszámoljuk, hány kilométert kell menni, és ehhez mennyi energiára lesz szükség, van egy másik fontos feladat is a csúcstámadás előtt. Motivációt és derűt kell gyűjteni ahhoz, hogy végig tudjuk járni a felfelé vezető utat. Szükség van a magabiztosságra olyan helyeken, ahol egyébként inkább félnünk kellene. Éreztem, hogy sikerült ilyen állapotba kerülnöm, a vörös vonalam, ami az erőm határát jelzi, sokkal magasabban volt, mint általában szokott. Ez az érzés egyrészről megnyugtatott, másrészről félelemmel töltött el, mert nem tudtam, hogy ez a hatalmas önbizalom milyen döntésre sarkall egy nehéz helyzetben. Vajon mi lesz bennem erősebb: az élni akarás, vagy a vágy, hogy meghódítsam a csúcsot? És vajon visszafordulnék-e egy olyan helyzetben, amikor a testem tudja, hogy nem szabadna tovább mennem, de a lelkesedésem hajt tovább? De gyorsan elvetettem ezt a gondolatot, hiszen vannak dolgok, amiket nem lehet egymással szembe állítani. A józan észre és a motivációra egyaránt szükség van a túléléshez. Vagy legalábbis akkor így éreztem.

A légi utaskísérő az én soromhoz tolta a kiskocsit a vacsorával. Mosolyogva, de sietve kért, hogy válasszak: csirkét szeretnék-e rizzsel, vagy zöldséges tésztát. Az akcentusán hallatszódott, hogy az angol nem az anyanyelve. A tészta mellett döntöttem, és mint valami robot, a többi utast utánozva láttam neki a vacsorának. Mindannyian ugyanazt a koreográfiát követtük: kinyitottuk a kis dobozt, eltávolítottuk a papírt a tál tetejéről, megégettük az ujjunkat, amikor ellenőriztük, mennyire meleg az étel, majd kibontottuk az evőeszközök zacskóját, hogy magunkhoz vegyük a négy salátalevelet. Eközben vetettünk egy pillantást a pudingra is, a doboz bal sarkában. „Vajon csokipuding?”

Nekiláttam az evésnek.

Mivel nem nagyon tudtam, hogyan fogjak hozzá, egy eldobható villával piszkáltam a tésztát tehetetlenségemben, noha nem igazán voltam éhes. Megpróbáltam visszatenni mindent a dobozba úgy, ahogy volt, de nem sikerült, ezért egy kupacba raktam az asztal sarkára, remélve, hogy a légi utaskísérő elviszi.

Az interkontinentális járatok olyanok, mintha egy nagyváros bevásárlóközpontjában lennénk. Mindig vannak síró gyerekek, fiatalok, akik fennhangon beszélgetnek, és néha izgalmukban felkiáltanak vagy felnevetnek. Rossz minőségű étel, nagyszerű ajánlatok, amelyekkel olyan dolgokat akarnak eladni, amikre később soha nem lesz szükséged, továbbá filmek és videojátékok, amikkel elüthetjük a levegőben töltött időt.

Igyekeztem elkerülni ezeket a csapdákat, amelyek eltéríthetik az embert attól, hogy hasznosan töltse az idejét. Az útinaplómat akartam írni, és megtervezni fontos dolgokat, mint például a napi teendőket, megvizsgálni a szintkülönbségeket és a meghódítandó csúcsokat, számításba venni az akklimatizálódáshoz szükséges időt és az időjárási viszonyokat. Hiába igyekeztem, a bezártság érzete és a körülöttem lévő rengeteg ember miatt nem tudtam papírra vetni a gondolataimat. Dühös voltam magamra, amiért nem vagyok képes semmi hasznosat csinálni, de végül engedtem a kísértésnek, és kerestem egy filmet az előttem ülő székének a hátára erősített képernyőn. Szerencsére nem sokkal a főcím megjelenése után elaludtam.

Álmomban egy erdőben jártam. A fák nagyok voltak, de nem amerikai óriásfenyők, hanem egy normális erdő, akár a Pireneusokban, de aránytalan méretekben. Olyan volt minden, mintha egy kisgyerek vagy egy apró termetű állat szemszögéből szemlélném a külvilágot. A látszólagos nyugalom ellenére félelmetes volt az erdő, és úgy éreztem, mintha körülöttem minden szédítő sebességgel mozogna. Elkezdtem gyalogolni. Ki akartam jutni az erdőből, de olyan volt, mintha forogna körülöttem, mintha nem engedné, hogy megtaláljam a helyes utat. Aztán futni kezdtem, de az erdő nem tágított, egyre gyorsabban forgott, ugyanolyan sebességgel, ahogyan én futottam. A lábaim mintha ólomból lettek volna, és bár élsportoló vagyok, nem tudtam őket felemelni a mohával borított talajról. Amikor végre úgy éreztem, hogy sikerült megszabadulnom a lábamban lévő nehézségtől, az erdő dülöngélni kezdett, mint a viharba került hajó, és feldöntött engem. Lefektetett, hogy ne tudjak elmenekülni.

A fák között állatok árnyait láttam gyorsan elsuhanni. Úgy tűnt, több tucat van belőlük. Hatalmasra nőttek, és szorosan egymás mellett álltak körülöttem. Amikor olyan közel értek hozzám, hogy úgy éreztem, összenyomnak, észrevettem, hogy valójában csak egy állat van ott, egy mamut, oszlopszerű lábakkal, és hatalmasakat ugrálva futkározik körülöttem. De amikor rám nézett, akkor már egyáltalán nem mamutnak tűnt, hanem nyúlnak. Aztán hirtelen valaki elkezdte ütögetni az egyik fát, mintha ki akarná vágni egy fejszével. Kipp-kopp. Hallottam felülről, és éreztem, hogy a nyúl, vagy akármi is az, megragadja a vállamat. Kipp-kopp…

– Elnézést, kér valamit inni? – kérdezte a légi utaskísérő, felébresztve a sokkból.

Még félálomban jeleztem neki, hogy nem kérek semmit, ő pedig továbbtolta kis kocsiját a következő sorhoz. És akkor eszembe jutott. Kicsike volt az! Egy nyuszi, amelyet még gyerekkoromban, egy viharos napon találtam az otthonunk mögötti erdőben. Álmomban hatalmas volt, de a valóságban, amikor rátaláltam, egy sebesült kölyöknyúl volt. Jó sok évvel ezelőtt, aznap, mikor megtaláltam, hazavittem, befogadtam, megetettem-megitattam, és bevittem a szobámba, hogy velem aludjon. Pár nap múlva azonban, amikor már felépült a sérüléséből, a szoba tele lett nyúlbogyóval, és egész éjszaka mocorgott, amikor aludni próbáltam, ezért a szüleim azt mondták, engedjem szabadon. De én nem akartam. „Ő az enyém!” – kiabáltam. Megtaláltam és megmentettem, elkerítettem neki egy nagy területet a ház mögött, hogy legyen helye futkározni, és mindennap megetettem, amikor hazaértem az iskolából.

A sok gondoskodás ellenére pár hónap múlva arra értem haza, hogy a kisnyuszim meghalt. Megállás nélkül sírtam, és azon gondolkodtam, mit rontottam el, miért halt meg szegényke. Nem tudtam, hogy valójában a gondoskodásommal öltem meg. A nyuszi inkább a halált választotta, mint hogy bezárva éljen tovább. Ekkor értettem meg, hogy vannak állatok, amelyek nem tudnak bezártságban élni.

Három nappal az után, hogy leszálltam a gépről, olyan távolinak tűnik minden, amit pár napja elhagytam: a hideg mezők, amiken Emelie-vel annyit futottunk, a csend, amit mindketten meg akartunk törni, csak nem tudtuk, hogyan. Miért nem mondtunk semmit? Ott maradtak az ölelések, a város, a forgalom, a zaj és az idegesség, amiért az előttem lévő autós miatt elkések a reptérről. Milyen távolinak tűnik most a jegyzetfüzetem is, amibe a felkészüléskor a terveket írtam, ahogy Kicsike, a nyuszi is az álmomból.

Most itt vagyok a semmi közepén, bármerre nézek, csak a mindent betöltő nagy fehérséget látom. Minden egyes lépésnél derékig süppedek a lábaim előtt elterülő végtelen hóban. A teljes csendben az ember egy halk, távoli sípolást hall csupán visszhangozni a fülében.

Valójában egyáltalán nincsen csend: mély lélegzetem és a dühöngő szélfúvás hangja, a hópelyhek folyamatos záporozása minden irányból: folyamatos monoton hangot adnak ki; tam-tam-tam. A rengeteg irányból jövő zajok kioltják egymást, ezért érzem úgy, mintha csend lenne. A végtelen fehérség látványa hasonlóan hat a szemre. Csak a fehér egy halvány árnyalata rajzol folyamatos csíkot előttem, mutatva, merre megy az utam, amit követnem kell.

Pár méterrel előttem már eltűnik az út a vihar forgatagában. A mély nyomot, amit követni szeretnék, szinte rögtön belepi a hó. Gyerünk, még egy lépést előre! A hó már a térdemig ér, és megint feltámad a szél…

Minden érzékszervemmel érzem, hogy ez a korábban ártalmatlannak tűnő kétezer méteres fal pár pillanat alatt leküzdhetetlen ellenséggé változott, csapdákkal és lavinákkal. Olyan mélyre szúrom a csáklyákat, amilyen mélyre csak tudom. Már nem látom a társaimat, akik mögöttem jönnek. A sűrű köd teljesen elnyelte őket.

A Mount Everest északkeleti oldalán, egy ötvenfokos emelkedőn kapaszkodom felfelé, reménykedve, hogy az utóbbi pár órában felgyülemlett hótömeg nem válik le a hófalról és zúdul még lejjebb, maga alá temetve engem is.

Minden egyes lépés előtt arra gondolok: „Vajon ez az utolsó csúcs, ahová felmászom? Hogy a fenébe kerültem ide?”

Ez egy hosszú történet, ami nem akkor kezdődött, amikor elbúcsúztam Emelie-től. Nem is a nepáli utazásommal, vagy amikor fiatalon elképzeltem, hogyan fogom felfedezni az Everestet. Ez a történet – bár akkor még nem tudtam róla – sokkal előbb elkezdődött. Most el is mesélem.

1. FEJEZET

Edzés egy életen át

Vannak, akik azért edzenek, hogy felkészüljenek egy versenyre. Vannak, akik azért versenyeznek, hogy edzhessenek. Én a második csoporthoz tartozom. Számomra az edzés életforma, ami a test és az elme megdolgoztatásából áll, egy konkrét tevékenységen keresztül. A profi sportban ez elengedhetetlen, mert így tudjuk javítani a képességeinket és növelni az erőnlétünket, hogy kitartsunk a versenyek legnehezebb szakaszaiban is. A versengés természetesen lehet cél, ami motivál minket, de egyáltalán nem szükséges versenyezni ahhoz, hogy edzeni kezdjünk.

Elismerem, az emlékezőképességem nem túl jó. De még így is emlékszem, olyan pontosan, mintha csak tegnap lett volna, az első alkalomra, amikor minden erőmet beleadva, szinte fuldokolva, a lábamban erős, szinte beteges fájdalommal, de élvezettel másztam fel egy hatalmas emelkedőn. Az ég kék volt, a hőség pedig fullasztó, szinte elviselhetetlen. Nem sokkal kamaszkorom előtt történt, egy késő tavaszi napon. Okcitániában, a francia Ariège megyében bicikliztünk az egyik osztálytársam apukájával, Juannal. Egy kikötőhöz mentünk, ma már nem emlékszem a nevére. Elhagyatott falvakon és kihalt mezőkön át, keskeny úton haladtunk, és Juan folyamatosan tanácsokkal látott el, mintha beavatna valami újba.

– Ne tekerj feleslegesen kilométereket, és ne haladj hegynek fel minden ok nélkül – ismételgette. – El kell kezdened gondolkodni azon, mit is csinálsz, mintha dolgoznál, és minden egyes megtett kilométert raktározz el, hogy később egy napon felhasználhasd őket, amikor igazán gyorsan akarsz menni.

Úgy tettem, mintha figyelnék rá, de az egyetlen dolog, ami foglalkoztatott, hogy minden egyes napon több kilométert tegyek meg, mint az előzőn, ráadásul egyre gyorsabban. Amikor már túl hosszúra nyúlt a beszélgetés, és nem akartam tovább hallgatni, begyorsítottam, és arra hivatkozva, hogy mindent beleadtam, fáradtan megpihentem. A lábaim már fájtak, és egyre gyorsabban mentünk, a lélegzetem akadozni kezdett, és valami furcsa öröm járt át, amíg meg nem pillantottam a táblát, ami jelezte, már csak egy kilométer van a kikötőig. A tábla láttán szomorúságot éreztem, ami nagyon meglepett.

– Gyere, most jön a jó rész – biztatott Juan, a lejtőre célozva.

– Igen – feleltem bizonytalanul –, bár úgy hiszem, azt szeretném, ha soha nem érne véget az emelkedő.

Tizenkét éves voltam, és azon a nyáron meg akartam csinálni a Tres Nacionest, a Három Nemzet túrabicikli-versenyét, ami Puigcerdàból indult, elment Andorráig, majd vissza Franciaországon keresztül egészen Cerdanya régió fővárosáig tartott, vagyis több mint százötven kilométer kerékpározást jelentett. Úgyhogy elhatároztam, felkészülök a versenyre, és nem elég az, hogy pár órát biciklizek, hanem elkezdtem egy kis könyvben vezetni az edzéseket, amiket terveztem. Bár már évek óta bicikliztem, hosszabb távokat is, hol a szüleimmel, hol egyedül, most először edzettem tudatosan, most először fordult elő, hogy konkrét cél lebegett a szemem előtt.

Nyáron részt vettem a Tres Nacionesen, ősszel végigmentem a nyolcvan kilométer hosszú Caballos del Viento úton, majd édesanyám kezdeményezésére, aki azt szerette volna, hogy az energiáimat rendszerezzem és tudatosan kamatoztassam, beléptem a helyi síegyesületbe, a Centro de Tecnificación de Esquí de Montañába. Nagy szerencse volt, hogy beléptem ebbe az egyesületbe, mert itt ismertem meg néhány olyan embert, akik nagyban befolyásolták az életemet, mint például Jordi Canals, a központ igazgatója és Maite Hernández, aki az első edzőm lett. Mindketten tapasztalt alpesisízők és nagyszerű hegymászók.

2004 nyarán, hónapokkal az első világbajnoki győzelmem után, Maite minden fiatal tanítványának adott egy kis ajándékot, egy apró követ. Tavasszal egy női expedícióval mászta meg az Everest északi oldalát, és onnan hozta nekünk emlékbe az apró kövecskéket. Olyan gondosan őriztem a kis kavicsot, mintha nagy kincs volna. Az is volt.

Jordi kétszer is járt a Mount Everesten az első katalán expedíciókkal: egyszer 1983-ban, majd 1985-ben, amikor Oscar Cadiach, Toni Sors és Carles Valles hódították meg a csúcsot. Saját életéből hozott példákkal megtanította nekünk, hogyan hozzuk ki magunkból a legtöbbet a versenyeken, és hogyan mozogjunk biztonságosan a hegyekben, miképpen tartalékoljuk az energiánkat. Az az érzésem, hogy nem nagyon hitték, hogy profikká válunk majd, akik világversenyeken küzdenek a győzelemért, ezért helyeztek hangsúlyt a tanításban arra, hogy élvezzük a hegymászást, és örömünket leljük az erőlködésben is.

Az egyik edzésen, amikor aznap már második vagy harmadik alkalommal mentünk fel a Tossa d’Alpra, pár méterrel az út vége előtt, miközben végig azt ismételgettük magunkban, hogy „mindig legyen a cipőd becsatolva”, találkoztunk Jordival, aki nyugodtan ment fölfelé. Megállított minket, és lecsatoltatta velünk a lécet, hogy leküldjön, és újra fel kelljen mennünk. Ott állt előttünk, egyik kezével az állát simogatva, mintha nagyon gondolkozna, és kicsit szarkasztikus hangon, hogy ne tűnjön túl komolynak, ezt mondta:

– Gyerünk, ott fent van a cél!

Csodálkozva néztük, és próbáltunk rájönni, komolyan beszél-e. Azért másztunk fel idáig, hogy eddzünk, hogy minél hatékonyabban, minél gyorsabban megtegyük a távolságot. Bár már csak 20 másodperc lett volna, hogy felérjünk a csúcsra, a tény, hogy le kellett csatolnunk a lécet, visszamenni pár métert, és újra felcsatolni, minden mászásnál perceket vett igénybe, és megszakította a haladásunk ritmusát is.

Jordi érvei azonban megtámadhatatlanok voltak:

– Nem azért vagyunk itt, hogy síeljünk és hegyet másszunk? A hegymászás célja pedig az, hogy felérjünk a csúcsra, nem igaz?

A versenysportban nincs esélyegyenlőség. Ezt azonnal verjük is ki a fejünkből. Ha például kosarazó szeretnék lenni, ha a világ összes szenvedélyét beleadnám a sportba, és szívvel-lélekkel belevetném magam az edzésbe, akkor se lennék soha igazán sikeres. A felvételi vizsgákon a fejlesztőközpontban viszont hamar kiderült, hogy megvannak a testi adottságaim ahhoz, hogy hegymászó legyek. Bár az erőnlét és a robbanékonyság tekintetében a csoport gyengébb feléhez tartoztam, az emelkedőn felfutásban viszont az erősebbek közé, és képes voltam tartani a lépést a legjobbakkal is. Ez azért lehetett, mert jól bírtam a terhelést, ráadásul kicsi, könnyű gyerek voltam, ami nagyon jól jött elinduláskor. A testi adottságainkat és a genetikai állományunkat nem tudjuk befolyásolni, mégis elkísérnek egész életünkben. Viszont a jó adottságok korántsem elegendők ahhoz, hogy sikereket érjünk el egy-egy sportágban. Fontos, hogy a szerencsés genetikához rengeteg munka és a sport iránt érzett szenvedély is társuljon.

Az én hatalmas szerencsém, hogy ez a három dolog találkozott bennem, de ez sajnos nagyon sok sportolónál nincs meg. Vannak, akik igazán szenvedélyesen űzik a sportot. Lehet, hogy nem a legtökéletesebb a testfelépítésük, és nem is a legideálisabb az adott sporthoz, és hosszú, fáradalmas évek munkája után nagy sikereket aratnak, de sosem érhetik el az abszolút tökéletességet, mert hiányzik belőlük az a bizonyos szükséges plusz. Másoknak egyedülálló képességeik vannak, de nem elég elkötelezettek ahhoz, hogy nagy sikereket érjenek el. Nem adnak bele mindent, és végül kiábrándultan vagy pszichológiai nehézségekkel fejezik be a sportolást.

Bár nehéz elhinni, nem én választottam a hegyi sportokat. A szüleim vezettek be ebbe a világba engem és a nővéremet, még nagyon kicsi korunkban. Kétezer méter magasan éltünk, és a könyvespolcaink tele voltak Kurt Diemberger, Roger Frison-Roche vagy Walter Bonatti könyveivel. Amikor szünet volt az iskolában, mindig elmentünk hegyet mászni az Alpokba vagy a Pireneusokba.

Paradoxonnak tűnhet, de ha gyerekkorában az emberrel nagyon intenzíven csináltatnak valamit a szülei, ahhoz vezethet, hogy kamaszként pont az ellenkezőjét tegye, mint amit a szülei akarnak. Én és a nővérem viszont szívesen folytattuk később is a hegymászást, mert olyan kötődés alakult ki bennünk a hegyek iránt, ami mélyebb volt, mint egy egyszerű sport iránti szeretet.

Emlékszem, hogy amikor kicsik voltunk, és még az anyukánk lábába kapaszkodva ismerkedtünk az új dolgokkal, esténként, vacsora és fogmosás után, már pizsamában, anyukám kézen fogott, és kivitt minket a menedékházból. Bementünk a sötét erdőbe, ahol semmi fény nem volt, amit követhettünk volna. Letértünk az ösvényről, és sétálni kezdtünk a fák lehullott ágain, a mohán, egészen addig, amíg el nem tűntek a ház fényei is. Ekkor elengedte a kezünket, és azt mondta, hallgassuk az erdőt, és menjünk vissza egyedül a házhoz. Eleinte megijesztettek minket a zajok és a sötétség. „Mi lesz, ha jön egy farkas? És ha eltévedünk, és nem találjuk meg a hazafelé vezető utat?” Pánikba estünk, és az anyukánkhoz rohantunk. De aztán lassanként hozzászoktunk a sötétséghez és az éjszakai zajokhoz, a faágak recsegő hangjához, amit az esti hőmérséklet-változás okozott, a levegő susogásához, amit egy fogolymadár szárnycsapása keltett, vagy a szél zúgásához a fák között. Miután ezt mind megfigyeltük, visszanyertük a nyugalmunkat, és békésen köszöntöttük a szelet és az állatokat, majd a hangokat követve visszatértünk a menedékházhoz. Így szépen lassan, anélkül hogy észrevettük volna, az édesanyánk megtanította, miként váljunk a hegy részévé.

Teltek-múltak az évek, és kamaszkoromban észrevettem, hogy mazochista szokásaim lettek. Ez volt az utolsó darabja a kirakósnak, ami ahhoz vezetett, hogy profi sportoló akarjak lenni. Amikor a szüleimmel kirándulni mentünk, elkezdtem edzeni az izmaimat és az inaimat, hogy hozzászoktassam őket az extrém körülményekhez. A hosszú kirándulások a szívemet is edzették, a szervezetem mind ellenállóbb lett, így készen állt a terhelésre.

Bár jó tanuló voltam, az iskolában egyre jobban unatkoztam. Nem alakult ki baráti társaságom, igaz, nem is igyekeztem túlzottan, hogy barátokat szerezzek. Csak egy dolog érdekelt: az edzés. Míg a társaim alig várták, hogy kicsengessenek, és aztán mehessenek a parkba játszani, esetleg beülhessenek valahova, találkozzanak valakivel, vagy egyszerűen csak siessenek haza a videojátékaikkal játszani, én arra vágytam, hogy mielőbb felhúzhassam a cipőmet, és elmehessek futni. Érezni akartam a kimerültséget és a fájdalmat a lábaimban.

Minden lehetséges alkalmat kihasználtam az edzésre. Reggel, napfelkelte előtt, ha csak tehettem, elmentem síelni az anyukámmal, vagy egyszerűen csak futni. Előfordult, hogy síléceken csúsztam el a tőlünk 25 kilométerre lévő iskolába. Délben az ebédlő helyett a sportközpont környékére mentem játszani, és heti háromszor, ahogy Maite Hernández megkövetelte tőlem, erőnléti edzésre mentem a városi edzőterembe. Délután, miután hazaértem, és ledobtam a hátizsákomat a szobámban, rögtön biciklire pattantam vagy futni indultam. Amikor Maite pihenést rendelt el számomra, leültem a tévé elé, amiben újra és újra megnéztem „A bajnokok módszere” című DVD-t. Ebben részletesen kielemezték a legjobb sífutók mozdulatait, többek között Stéphane Brosse, Rico Elmer, Florent Perrier és Guido Giacomelli mozgását. Nem zavart, hogy nincsenek barátaim, és sokan zárkózottnak gondolnak, mert az egyetlen dolog, ami érdekelt, az volt, hogy mekkora teljesítményre lehetek képes.

Ez a dinamika folytatódott az egyetemen is. A társaimon kívül, akik szintén sportoltak, a közösségi életem azokra az emberekre korlátozódott, akikkel a versenyeken találkoztam. Soha nem mentem év végi kirándulásokra, nem lehetett velem találkozni semmilyen bálon vagy partin. Nem ittam egy csepp alkoholt sem, eltekintve azoktól az alkalmaktól, amikor – mondhatni – rá voltam kényszerítve. Kerültem ezeket a helyzeteket, mert úgy gondoltam, ez mind csupán idő- és energiapocsékolás. Sokkal hasznosabbnak tűnt, ha edzéssel vagy pihenéssel töltöm az időt.

Ha most azt gondolja az olvasó, hogy olyan fiatal voltam, aki egyre inkább elfordul a környezetétől, és igyekszik kizárni életéből a valóságot, nem téved nagyot. Ez az egész része volt a tervnek, amely mellett sok gondolkodás után elköteleződtem. Attól a pillanattól kezdve, hogy elhatároztam, a sportnak akarom szentelni az életemet, tudtam: ahhoz, hogy kinyithassak bizonyos ajtókat, néhányat örökre be kell zárnom.

A sport, ha jobban megnézzük, nem is az áldozathozatalról, hanem a választásokról szól. Amikor meghozunk egy döntést, tudjuk, merre tartunk, és ezért vagyunk biztosak benne, hogy a titok nyitja abban rejlik, felismerjük-e magunkban, mi az, amit igazán szeretnénk, és aztán habozás nélkül követni tudjuk a tervünket. Végül is mi a fontosabb: barátokat és társat szerezni, vagy világbajnokká válni a saját szakterületünkön?

Az egyetem elején egyedül kezdtem edzeni. Az alatt az öt év alatt, amíg Maitével tréningeztem, megtanultam az edzés alapvető szabályait. Például azt, hogyan kell beosztani az erőnket, egyensúlyba hozva a megerőltetést a pihenéssel és a regenerálódási idővel, illetve hogyan kell megtervezni egy közép- vagy hosszú távú edzést a cél függvényében. Ennek fényében sikerült a bennem lévő, örök dicsőségre vágyó mazochistát olyan fiatallá változtatnom, aki minden tőle telhetőt megtesz azért, hogy fontos versenyeket nyerjen. Maite türelme és az általa kitalált és megvalósított feladatok mellett sokat segített a fejlődésemben az a sérülés, amelyet tizennyolc évesen szereztem, és amely miatt hat hónap pihenésre kényszerültem. Az orvos, aki megoperált, azt mondta, lehet, hogy sose tudok úgy teljesíteni, mint előtte. Az aggodalom, ami elöntött, és a bánat, hogy egy baleset tönkreteheti az egész karrieremet, arra késztetett, hogy megszállottként tanulmányozni kezdjem a sportteljesítményt befolyásoló különböző tényezőket, mint például a biomechanika, az edzés, a pszichológia, a technika, a felszerelés, a táplálkozás…

Jó döntés volt, mert annak ellenére, hogy az egyik lábamat vonszolnom kellett magam után, és korántsem működött rendesen, nem éreztem magam ettől fogyatékosnak, sőt, segített, hogy fontosabb szempontokat vizsgáljak, amik meghatározók lehetnek a tökéletesség felé vezető úton.

Ezek a testi és szellemi működéssel kapcsolatos gondolataim az egyetemen, ahol testnevelést tanultam, még inkább elkezdtek foglalkoztatni. Mindig nagyon türelmetlen voltam, és nem tudtam várni. Nem voltam képes kitartóan foglalkozni egyetlen témával, ezért mások kutatásainak az eredményeit használtam, akik velem ellentétben elég türelmesek voltak, hogy beleássák magukat az adott témába. Mivel az alapok, amiket Maitétól kaptam, már nem egy győzelemhez hozzásegítettek, és a napi edzéseimet is biztosan hoztam, elkezdtem kísérletezni a testemmel.

Az az ötlet kavargott a fejemben, hogy elérjem a testem teljesítőképességének határait egy konkrét területen, mint például az anyagcserém működőképessége intenzív aerob terhelés mellett a legkisebb energiapótlás nélkül, vagy a képesség erőteljes anaerob gyakorlatok ismétlésére magas pontokon, csak hogy néhányat említsek az engem foglalkoztató témák közül. Ha ezek valamelyikét sikeresen megoldottam, nemcsak a pozitív hatásokat és a körülményekhez való alkalmazkodást tapasztalhattam meg, hanem minden porcikámban éreztem a szervezetem képességeit és határait.

Természetesen ezekre az kísérletekre csak olyankor kerítettem sort, amikor nem készültem versenyre, hogy a szervezetemnek legyen elég ideje regenerálódni, ha kicsúszik az irányítás a kezemből. Ezenkívül biztonságos helyre kellett mennem, ahol a magam ura lehettem, ugyanakkor közel van a lakásomhoz, hogy ha esetleg valami megtámadna, biztonságban haza tudjak futni.

Az egyetem alatt összesen egy buliban voltam, ahová egy társam vitt el, egy hasonló kísérletem után. Máig azt gondolom, hogy csak azért hagytam magam meggyőzni, mert annyira elfáradtam, hogy a szabad akaratomat is elveszítettem.

2008 tavaszán lehetett. Font-Romeu-ban voltam, és azzal kísérleteztem, hogy meddig bírok tréningezni energiapótlás nélkül, vagyis hány napot tudok edzeni anélkül, hogy egy falatot is ennék. Hogy ezt megtudjam, minden reggel elmentem kettő vagy akár négy órát futni, továbbá még egy órát este, miközben egész nap nem ettem semmit. Előre meg kellett terveznem az egészet, mert tudtam, ha van otthon ennivalóm, nem tudom megállni, hogy ne egyek. Kiürítettem a kamrát és a hűtőt, és minden élelmemet egy barátomra bíztam, azzal a felszólítással, hogy ne adjon belőle nekem egy falatot se, még akkor se, ha hajnalban megyek hozzá könyörögve. Csak vizet ittam, azt viszont annyit, amennyit csak akartam.

Fontos tisztázni, hogy ezzel a kísérlettel csupán annak felmérése volt a célom, mennyi ideig tudok futni pluszenergia bevitele nélkül, csak a testemben meglévő kevés zsírt és izomfehérjét felhasználva, valamint tanulmányozzam a folyamat különböző állomásait. Egy percig se gondoltam arra, hogy súlyvesztés vagy fogyás lenne ezzel a célom, vagy annak kitapasztalása, hogy kevesebb tápanyag is elég lehet-e ugyanahhoz az energiabefektetéshez.

Sajnos az élsportban, különösen azokban a sportágakban, ahol fontos a testsúly – beleértve az atlétikát vagy az alpesisít is –, rengeteg atléta a fogyókúrák megszállottja, és nagy figyelmet fordítanak az alakjukra. A vágy, hogy minél könnyebb legyen (akár esztétikai, akár eredményességi szempontból), sok sportolót valódi butaságok elkövetésére sarkall. Ismerek olyanokat, akik fél életükön át koplalnak, hogy megőrizzék a kívánt testsúlyukat, mások hajnalban kelnek, hogy kiürítsék a hűtőt, mert már nem bírnak evés nélkül edzeni, de a legrosszabbak, akik meghánytatják magukat étkezés után, hogy becsapják az éhező szervezetüket, és így szabaduljanak meg pár kilótól.

Bár el kell fogadnunk, hogy a versenysport nem egészséges, hiszen a végletekig hajtjuk a testünket, ami sérülésekhez vezethet, azt se felejtsük el, hogy nekünk magunknak kell irányítanunk a testünket, és nem szabad, hogy elveszítsük felette az ellenőrzést. Ha hagyjuk, hogy az ösztöneink irányítsanak, az már régen rossz. Ha elveszítjük a kontrollt a cselekedeteink felett, a sport elveszti a szépségét, és olyan örvénybe kerülhetünk, ami lehúz minket a sötétségbe, depresszióba taszít, vagy olyan betegségekbe visz, mint a bulimia és az anorexia. Szélsőséges esetben elveszítjük az életkedvünket, és beleragadunk ebbe az állapotba. Ez manapság sajnos tabutéma a sport világában, pedig felszínre kellene jutnia.

De térjünk vissza a font-romeau-i tapasztalatomhoz.

Miután minden ételt eltávolítottam a lakásomból, és elhatároztam, hogy a végsőkig kitartok, elkezdtem futni. A testem már kiskorom óta hozzászokott a hosszú, étlen-szomjan töltött túrákhoz, amikre sokszor mentünk a szüleimmel. Ezért az első nap nem vettem észre, hogy a teljesítményem romlott volna. Jó, be kell vallanom, este, amikor egyedül maradtam a szobámban, pokoli éhség tört rám.

Egy szenvedéssel teli éjszaka utáni reggelen a szokásos három-négy órás körömmel kezdtem a napot. Lakhelyemtől a font-romeau-i remetelakhoz mentem, felfutottam a sípályák legtetejére, majd leereszkedtem a túloldalon, végül tettem egy kört valamelyik tó körül, vagy felmásztam a Bullosas vagy a Carlit valamelyik csúcsára. Már a visszafelé úton felmásztam a pályák legtetejére, majd leereszkedtem az apartmanokhoz. Ennél az utolsó emelkedőnél éreztem tisztán a kísérletem hatásait. Szinte változatlan ritmusban futottam, mert egy adott mérsékelt tempóban képes voltam nagyobb nehézségek nélkül futni, de azon az emelkedőn felgyorsítottam, és olyan gyorsan szaladtam, ahogy csak bírtam. A második evés nélküli naptól azonban ez már lehetetlen volt. Hiába próbáltam sprintelni, nem sikerült. A testem egy dízelmeghajtású traktorhoz vált hasonlóvá, ami szépen lassan képes bármeddig elmenni, de az erejét elveszítette.

A harmadik és negyedik nap hasonlóan telt. De az ötödiken, a reggeli futásom közben, elveszítettem az eszméletemet, és a földre estem. Szerencsére kis idő múltán magamhoz tértem. Nem voltam veszélyben, mert egy forgalmas úton ért a sokk, szükség esetén lett volna, aki a segítségemre siet. Visszatértem a remetelakhoz, majd elmentem a barátom otthonához, és enni kezdtem.

Ez azon a héten volt, amikor meggyőztek, hogy menjek el a záróbulira. Ráadásul még ismertté is váltam, mert narancsléivás közben elájultam.

Attól kezdve mind a mai napig törekszem arra, hogy minél jobban megismerjem a testemet és az edzés pozitív hatásait. Különböző edzésmódszerekkel kísérleteztem, hogy megtaláljam a fáradékonyságom és folyadékigényem határait a magaslati levegőn. Összességében heti száz órát edzettem. A legtöbb ilyen kísérlet katasztrofális véget ért. Nem nyújtottam olyan teljesítményt, amilyet vártam, és olyan fáradt voltam, hogy sokszor nem is tudtam rendesen edzeni. De minden egyes kísérletemnek köszönhetően új utakat és ötleteket fedeztem fel, amik segítettek egyre közelebb kerülni a határaimhoz.

A legutóbbi tapasztalatom a magaslati levegő megszokásában segített. Amikor 2012-ben belekezdtem a Summits of My Life (Életem csúcsai) projektbe, az egyik nagy kérdés az volt bennem, hogyan tudnék hozzászokni a magaslati levegőhöz. Az első utam után a Himalájába 2017-ig minden évben szerveztem legalább egy expedíciót vagy látogatást egy magas pontra, hogy különféle módszerekkel próbáljam meg hozzászoktatni magam az ottani levegőhöz. Persze nagyon sokáig nem maradtam egy-egy expedícióban, hiszen vannak az életben érdekesebb dolgok, mint három hónapot egy hegy lábánál eltölteni.

Az első himalájai expedícióm alkalmával olyan jól sikerült akklimatizálódnom, hogy utólag azon sajnálkoztam, miért nem