Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Sinclair Lewis

EGY MODERN ASSZONY SZÍVE
(ANN VICKERS)

fordította:
Bálint György

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-663-8 EPUB
ISBN 978-963-559-664-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Ann Vickers

első kiadás: 1933
az elektronikus változat az 1942. évi harmadik
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Joseph C. Leyendecker (1874 – 1951) Lucky Bag Girl
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1

Lassú sodrú sárga folyó partján fűzfák remegnek a langyos augusztusi szellőben és négy gyerek „nagyemberesdit" játszik, mert biztos, hogy maguk a nagy emberek is játszani szoktak. Négy éleshangú, ártatlan gyerek játszik nagy buzgalommal, boldogok és nem sejtik, hogy negyvenötéves korukra eljutnak majd a fáradt megalkuváshoz.

A három ifjú, Ben, Dick és Winthrop egész évben sokat kínlódott a történelemmel és most legalább úgy akarnák értékesíteni történelmi tanulmányaikat, hogy eljátsszák Izabella királynőt és Kolumbuszt. Nézeteltérés támadt köztük, hogy melyikük játssza el Izabellát. Mialatt ezen vitatkoztak, egy éneklő kislány jött a lehullott levelekkel teleszórt fűzfa- ligetbe, a fiúknak ebbe a szentélyébe.

- Nini, itt van Anna Vickers, ő lesz a Zizabella! - kiáltotta Winthrop.

- Dehogyis, dehogyis, ő elrontja az egészet - mondotta Ben.

- Pedig ő jobban tudja játszani a Zizabellát, mint akárki.

- Dehogyis tudja, baseballban is gyenge.

- Hát az igaz, hogy rosszul baseballozik, de viszont hólabdával megdobta Tengborn tiszteletes urat.

- Ez igaz, ő trafálta el.

A leány csípőre tett kézzel megállt előttük. Tömzsi kis lány volt, szélesvállú, vékonylábú. Friss, hamvas arcbőrén kívül csak feltűnően nagy, sötét, mohó szeme volt szép rajta.

- Na gyere és játszd a Zizabellát a Kolumbuszban - szólította fel Winthrop.

- Nem lehet, én most Pedippust játszok

- Ki a csuda az a Pedippus?

Az egy öreg remete volt. Az is lehet, hogy Pelippus-nak hívták. Szóval egy öreg remete volt. Csuda gazdag fejedelem volt, de meglógott a királyi palotából, mert ott csupa gonoszság volt és lemondott az örömökről, meg az érzékiségről és elment a sivatagba és aztán mindig csak ott élt, zabkását evett, meg mogyoróvajat és folyton imádkozott.

- Hú, az rossz lehetett! Folyton zabkását enni!

- Aztán jöttek a vadállatok, a párducok, meg a többiek, mind odajöttek hozzá és ő megszelídítette őket és hallgatták, ahogy prédikált. Most én fogok prédikálni az állatoknak, még a nagy medvéknek is.

- De előbb gyere és játszd a Zizabellát - mondta Winthrop. - Nálad lehet a revolverem, amíg te vagy a Zizabella, de aztán add vissza, mert nekem kell a revolver, ha én leszek a Kolumbusz.

Átadta a revolvert. A kislány komoly arccal nézegette. Még sohasem volt a kezében ez a híres fegyver. Az összes gyerekek tudták, hogy Winthropnak! milyen kincse van. Igazi revolver volt, 0,22 kaliber, megvoltak összes alkatrészei, igaz, hogy belül annyira tele volt rozsdával, hogy még egy fogpiszkálót sem lehetett beledugni a csövébe. Anna elragadtatással és kissé zavartan lóbálta. Hősnek érezte magát, míg a revolvert a kezében tartotta. Pillanatok alatt eltűnt belőle Pedippus tisztes aszkéta-hajlandósága.

- Rendben van - mondta.

- Hát szóval te vagy a Zizabella és én vagyok a Kolumbusz - mondta Winthrop - és Ben a Ferdinand király és Dick az ármánykodó udvaronc. És az összes udvaroncok mind ármánykodnak ellenem és te azt mondod nekik, hogy hagyjanak békében és...

Anna felkapott egy törött fűzfaágat. Balkezével a feje fölé lógatta, jobbkezében az isteni revolvert szorongatta és tipegő lépésekkel közeledett a fiúk felé.

- Boruljatok térdre, híveim - kiabálta - te Ferdinánd, te ne térdelj le, azt hiszem neked szabad állva maradnod, mert te vagy az én hitvesem. Vagy különben, tudod mit, mindenesetre térdelj le, hátha mégis úgy kell. Hát kérlek szépen, kedves Kolumbusz, mit tehetek az érdekedben?

Winthrop térden állva üvöltött:

- Felséges királyné, én fel akarom fedezni Amerikát! Na most kezdhetsz ármánykodni, Dick.

- Nahát, micsoda hülyeség ez… ne tessék ráhallgatni, felséges királyné, ez egy tökfilkó. Nincs is Amerika. Az összes hajók le fognak esni a földről, ha a szélére érnek.

- Ki az úr a háznál, udvaronc? Én vagyok az úr! Igenis adok neki három hajót, még akkor is, ha a fele királyságomba kerül. Nos, mit gondolsz, hitvesem? … Ben, neked szóltam.

- Mi? Ja? Hát én benne vagyok királynőm.

- Akkor gyerünk a hajókhoz!

Régi rozzant homokszállító bárka volt a parthoz kötve. A négy gyerek odavágtatott. Anna rohant előttük, revolverét lóbálva. Ö volt a legfürgébb, a legizgatottabb. Amikor a bárkához értek, elkiáltotta magát:

- Most pedig én leszek a Kolumbusz!

- Szépen leszel! - tiltakozott Winthrop. - Én leszek a Kolumbusz. Nem lehetsz egyszerre Izabella és Kolumbusz. Különben is te csak lány vagy. Add ide azt a revolvert!

- Nem igaz, én vagyok a Kolumbusz is. Én vagyok a legjobb Kolumbusz. Hiszen ti nem is tudjátok, hogy hívták a Kolumbusz hajóit.

- Dehogynem tudom.

- Na, hogy hívták őket?

- Hát izé… te se tudod, mit hencegsz.

- Én nem tudom? - mondta gúnyosan Anna. - Hát ide hallgass: Pinto, Santa Lucia és Armada.

- Tényleg tudja. Úgy látszik, mégis ő lesz a legjobb Kolumbusz - dünnyögte a detronizált Ferdinand király. A nagy tengerész a Santa Lucia fedélzetére vezette hűséges legénységét. Könnyedén ugrotta át a három lábnyi sáros vizet a bárka és a part között. Ez az ugrás nem vallott nyápic, gyenge leányra.

Kolumbusz elfoglalta az őrhelyét a hajó orrában - már amennyire ilyen ócska bárkánál hajóorról lehet beszélni -, tenyerét szeme fölé tartotta, végignézett a harminc láb széles folyócskán és elkiáltotta magát:

- Szörnyű nagy vihar közeledik, híveim. Fordítsátok a szél felé a fővitorlát. Vonjátok be a többit! Ezer ördög és pokol! Mennydörgés és villámlás! Bízzatok a kapitányotokban, derék matrózaim!

Szorgalmasan bevonták az összes nemlétező vitorlákat, még mielőtt a vihar elérte volna a büszke gályát. Azután a rozoga alkotmány egyik oldalára gyülekeztek és vadul ugrándoztak, úgy, hogy végül a bárka valóban himbálódzott és a vihar valóban felborulással fenyegette Kolumbusz járművét. A legény halált megvető bátorsággal ordított és dacolt a viharral. Hősiességre ösztönözte őket parancsnokuk, aki a jobblábával vakmerőén előrelépett, egyik kezét mellére szorította, másikkal előrenyújtotta a revolvert s harsányan ezt kiabálta:

- Bumm, bumm, bumm!

A vihar ennek ellenére is tovább dühöngött.

- Mutassuk meg, hogy nem félünk és énekeljünk egy harci dalt, - parancsolta Kolumbusz és valamennyien rákezdtek kedvenc dalukra:

Csingilingi kis harang,
Vigan leng a zászló
Esik a hó, fuj a szél,
Szépen fut a szánkó.

Erre aztán elült a vihar.

Most már Watling-sziget közelében jártak. A hullámok még egy kicsit háborogtak és időnként csukák buktak ki a vízből. Távol a parton vademberek tűntek fel.

- Nézzétek - kiáltott Kolumbusz - ott a pálmák és pagodák között vad rézbőrűek leskelődnek. Utolsó csepp vérünkig fogunk harcolni.

- Éljen, éljen - kiáltotta a legénység és izgatottan nézett a kis folyó túlsó partján kókadozó nádszálak felé.

- Hát ti mit csináltok itt, kis kölykök? - szólalt meg egy egészen idegen hang.

Mind megfordultak. A parton egy új fiú állt. Anna izgatott csodálattal bámulta. Valóságos hős volt, mintha egy meséskönyv lapjairól lépett volna ki. Anna egy cseppet sem tisztelte olyanfajta játszótársait, mint amilyen Ben vagy Winthrop volt. Tudta, hogy éppen olyan erős és ügyes, mint a fiúk, csak a baseball és köpködés művészetében volt gyengébb. Az idegen fiú azonban jó két évvel idősebb lehetett, mint ő. Valóságos isten volt, hős, harcos, vezér, pompa, veszedelem. Haja göndör volt, válla széles, dereka karcsú, orra vékony és fölényes. Gúnyosan mosolygott:

- Mit csináltok itt kis kölykök?

A hajó legénysége nagyon meglepődött Anna szokatlanul szelíd válaszán.

- Kolumbuszt játszunk. Akarsz velünk játszani?

- Ugyan! Játszani! - Az idegen fiú átugrott a bárkára. A többiek lihegve, ügyetlenül ugrottak, ő szépen, könnyedén. - Mutassátok azt a pisztolyt!

Fölényesen elvette a revolvert Kolumbusztól, aki sugárzó arccal engedte át. A fiú kinyitotta és belenézett

- Vacak. Bedobom a vízbe.

- Jaj, ne dobd be - nyöszörgött Anna, még mielőtt a fegyver tulajdonosa, Winthrop harciasabb hangokat üthetett volna meg.

- Na jól van, kis kölyök, itt van. Ki vagy te! Hogy hívnak? Én Adolph Klebs vagyok. Nemrég jöttem ebbe a városba az apámmal. Az apám suszter és szocialista. Itt fogunk lakni, ha nem toloncolnak ki. Libanonból kitoloncoltak. Hű! De én nem féltem tőlük. „Ha hozzám nyúl, kiütöm a szemét" ezt mondtam a rendőrnek. Nem is mert hozzám nyúlni. Nahát nem bánom, játsszunk Kolumbuszt. Én leszek a Kolumbusz. Add csak ide a pisztolyt. Na most álljatok sorba a hajó oldalán, mert egész sereg rézbőrű közeledik a kenukban.

Most már azután Kolumbusz Adolf mondta, hogy „Bum bumm, bumm!" miközben az amerikai bennszülötteket megismertette az európai kultúrával és halomra lőtte őket. Matrózai közül senki sem lelkesedett érte hangosabban és odaadóbban, mint Anna Vickers.

Anna eddig még sosem találkozott olyan hímnemű lénnyel, akit tisztelni tudott volna. Ebben az odaadásban és csodálatban most több öröme telt, mint régebben a büszkeségben és szemtelen fölényben.

A kis várost, amelyben éltek Waubanakee-nek hívták, Illinois államban volt, az állam központjától kissé déli irányban. Anna Vickers apja ebben a városban tanfelügyelő volt és mindenki „professzornak" szólította. Állásánál fogva a helyi előkelőségekhez tartozott. Ennek az előkelőségnek a tagjai rajta kívül a következők voltak: három orvos, két bankelnök, három ügyvéd (az egyik egyben békebíró is volt), a Boston-áruház tulajdonosa, valamint az episzkopális, kongregációs és presbiteriánus egyházak lelkészei.

Egyébként Waubanakee-nek, mint fizikai adottságnak, nem volt sok szerepe Anna Vickers életében. Ellentétben a konzervatívabb európaiakkal, úgy, mint a legtöbb amerikai, aki a kisvárosi Fő utcából elkerül az Ötödik Avenue-be, vagy a Michigan Avenue-be, vagy a Market streetre, Anna idővel teljesen elszakadt szülőföldjétől. Szülei halála után elkerült onnét és soha többé nem is tért vissza. Sohasem vágyódott arra, hogy karrierje csúcspontjaként kastélyt vásároljon szülővárosában, vagy mint valami angol-indiai pro- konzul, faluja temetőjében helyeztesse magát örök nyugalomra.

Tízéves volt, amikor anyja meghalt és egy évvel középiskolai tanulmányainak befejezése után elvesztette az apját. Amikor élete delelőjén állott, Waubanakee már csak emlék volt számára, kissé mulatságos, kissé megható emlék, - régi fiatalkori, valószínűtlen, romantikus kép.

De azért, hiába, mégis egész életén át magában hordozta ennek a kisvárosnak a levegőjét, szellemét és apjának életelveit. Józanság, tisztességes munka, adósságok kifizetése, baráti hűség, irtózás a becsülettel meg nem szolgált pénztől (a tanfelügyelő egyszer visszautasított egy kis örökséget, mert nagybátyját, aki ráhagyta, megvetette), büszkeség, amely egyaránt kizárja a meghunyászkodást és az agresszivitást: ezek voltak Anna Vickers apjának erkölcsi normái. Később, amikor Anna New Yorkba került, ahol még a tudósok és szociális reformerek között is akadtak ingyenélők, hízelgők és vidáman hazudozó kedves kis jelentéktelen emberek. Anna még itt is megtartotta apja erkölcsi elveit, nem szégyellte őket és nem próbálta kianalizálni magából. Ha a hónap negyedik napján még nem fizette ki összes számláit, mindig nyugtalan érzés fogta el, hiába próbálta kinevetni magát emiatt.

Cári Van Dórén egyszer egy előadásában azt mondotta, hogy mielőtt elhagyta szülőfaluját, Hope-ot (Illinois), már találkozott mindazokkal a típusokkal, akikkel később összekerült. Anna is ezen a véleményen volt. A waubanakeei svéd ácsot, aki Swedenborgról beszélt, csak kiejtése különböztette meg az orosz nagyhercegtől, akivel Anna harminc évvel később New Yorkban találkozott és aki kedvesen adta elő metafizikai halandzsáit.

Igen, Waubanakee mélyen begyökerezett Anna szívébe, úgyhogy egész életében mindig olyan naivan skatulyázta ismerőseit a Jó Emberek és Rossz Emberek rovataiba, mint annakidején a vasárnapi iskola tanítónője a waubanakeei presbiteriánus templomban. Itt volt például a Kedves Fiú, aki mulatságos volt, mindig bájosan mosolygott, New York legjobb köreihez tartozott, sohasem adta vissza a pénzt, amit kölcsönkért és mindig megfeledkezett arról, hogy hová hivatalos. A kis Anna Vickers számára, aki mindvégig ott rejtőzött dr. juris Anna Vickers, a nagy reformátor lelkében, ez a fiatalember egyszerűen Rossz ember volt, mint ahogy annakidején apja, a tanfelügyelő a Rossz Emberek közé sorozta a városka hírhedt korhelyét.

Anna sohasem sajnálta nagyon, hogy ez az előítélet megmaradt benne. Elég sokra vitte, az amerikai hagyományokat követve, úgyhogy nem kellett szégyellnie vidéki származását, mint ahogy az angol miniszterelnök sem szégyelli, hogy skót faluban született és a francia miniszterelnök sem restelkedik, mert Provence-ban látta meg a napvilágot. Az Anna előtti amerikai nemzedék tagjai, akik már láttak egy kis világot, rendszerint fanyalogva mondták, hogy aki Arkansas-ra büszke, az korlátolt lokálpatrióta, vagy pedig valami negatív alázattal dicsérték szülőhelyük paraszti előnyeit. Anna azonban (százhúszmillió más amerikaival együtt) abban a szerencsés helyzetben volt, hogy tanúja lehetett annak a nagyszerű, bár félelmes pillanatnak, amikor az Egyesült Államok tudatára ébredt annak, hogy nem Európa törvénytelen gyermeke, hanem önálló úr a saját büszke házában.

Az Annához hasonló bátor és becsvágyó amerikai lányokat (hacsak nem a közelmúltban bevándorolt zsidó német vagy olasz családból származnak) nem fűzik erős szálak a szülőfalujokhoz, sőt még a családjukhoz sem. Ezzel elvesztik az európai családi összetartás erejét és biztonságát, de ugyanakkor megszabadulnak a családi kapcsolatokkal járó szellemi és társadalmi vérfertőzés veszélyétől is.

De azért Anna egyszer Manhattanban mégis csak örült annak, hogy apja és Waubanakee révén rokonságban volt azzal a burzsoá-réteggel, amelyen kívül - 1917-ig - senki sem számított amerikainak.

2

Waubanakee nem fogadta túlságosan szívesen a virgonc Adolph apját, Oscar Klebset, az újonnan jött susztert. Anna gyermekkorában, az amerikai mezővárosoknak, Zanesville-től Dodge City-ig fogalmuk sem volt arról, hogy ők is részei a nagy világnak. Teljesen elszigeteltnek tartották magukat - és valóban elszigeteltek voltak.

Oscar Klebs német volt. Hát persze, végeredményben nem olyan nagy baj, hogy az ember német.

- Kérem, én mondom önnek, vannak németek, akik ép oly becsületes emberek, mint jómagam vagy ön. Itt van például a német katolikus pap. Igaz, hogy a hívei jórészt tökkelütött sváb parasztok, de azért ő mégis rendes ember. Azt mondják Rómában, meg más ilyen olasz helyeken tanult. Akár hiszi, akár nem, ez a rendes ember nem hasonlít jobban a vacak európaiakra, mint én. De itt van ez a sváb suszter, ez a Klebs. Nem szégyelli nyíltan hangoztatni, hogy szocialista. Hát én csak annyit mondok, hogy ebben az országban nincs hely az ilyen kerge csirkefogók számára, akik bombákat akarnak robbantani és mindent tönkre akarnak tenni. Nem, uram, az ilyeneket mi nem tűrjük meg magunk között.

Ezzel szemben viszont Klebsen kívül csak egy suszter volt a városban, ez pedig egy részeges jenki volt, akire senki sem mert cipőtalpalást bízni, mert sohasem készült el szombat estére a Furcsa Cimborák Körének báljára. Így azután Waubanakee tekintélyes polgárai fejcsóválva, morogva kelletlenül mégis csak a másik cipésznél dolgoztattak, aki valóságos anarchista volt és a Lewis & Clarke vendéglő söntésében hangosan olyanokat mondott, hogy a Stokes-oknak és Vanderbilteknek nincs joguk a vagyonukhoz.

Ezért aztán gorombáskodtak vele.

Evans úr, a Lincoln és Douglas bankház elnöke, barátságtalanul rámordult:

- Figyeljen ide, Klebs! Amerika a nagy lehetőségek hazája és nincs szükségünk arra, hogy lecsúszott, sőt degenerált európaiak oktassanak ki bennünket. Ebben az országban, ha valaki jól dolgozik, annak sikere van pénzügyi téren is. Nem akarok goromba lenni, uram, de igazán nem a mi hibánk, ha magának nem volt sikere az életben.

- Úgy bizony, minden szava igaz, - helyeselt Lucas Bradley napszámosa.

Vickers professzor meglehetősen meglepődött, amikor Anna egyszerre csak megmutatta neki iskolacipőjét és panaszkodni kezdett: „Papa, ezt a cipőt meg kellene talpaltatni.” Anna rendszerint nem szokta észrevenni, hogy lyukas a cipőtalpa, hiányoznak a gombjai, vagy kócos a haja.

- Nézd csak, nézd, az én kislányom úgy látszik kezd rendet tanulni. Derék dolog. Holnap beadod a cipőt a suszterhez. Megtanultad már a hittanleckét? - tette hozzá azzal a jóindulatú bárgyúsággal és összefüggéstelenséggel, ami a szülőket olyannyira jellemzi.

Ez a beszélgetés vasárnap történt, egy nappal Adolph Kolumbusz-Klebs csodálatos megjelenése után. Hétfőn reggel nyolc órakor Anna elvitte cipőjét Oscar Klebs vadonatúj üzletébe, amely azelőtt a Chic ékszerbolt helyisége volt. A suszterpad fölött a polcon már ott sorakoztak a cipők azzal a különös emberi kifejezéssel, amely a levetett cipők sajátja. Fáradt, vaskos, ráncos, poros földmíves-gombos-cipők álltak békésen az enyhén kéteshírű falusi kalaposné tánccipője mellett, melynek piros felsőrésze még friss és elegáns volt, de a talpa már vékonyra kopott és rongyosodni kezdett. Anna azonban mindebből nem vett észre semmit. Oscar Klebs-re bámult, ugyanúgy, ahogy két nappal előbb a fiát csodálta. Ilyen szép öregembert még sohasem látott. Hófehér szakálla volt, magas, szép homloka, melynek finom, vékony bőre alatt sápadt, kék erek látszottak.

- Jó reggelt ifjú hölgy, - mondta Oscar - mivel szolgálhatok?

- Kéremszépen ezt a pár cipőt kellene megtalpalni. Ez a hétköznapi cipőm. Most a vasárnapi van rajtam.

- Mért visel vasárnap más cipőt, mint hétköznap?

- Mert a vasárnap az Isten napja.

- Hát nem minden nap egyformán az Isten napja a dolgozó emberek számára?

- Hát igen, azt hiszem… Hol van Adolph?

- Mondja fiatal hölgy, önnek még sohasem jutott eszébe, hogy az egész kapitalista rendszer helytelen? Vagy talán helyes az, hogy maga meg én egész nap dolgozunk, de Evans bankár, aki egyszerűen csak elveszi pénzünket és aztán megint kölcsönadja nekünk, gazdag? Még a nevét se tudom magának, fiatal hölgy, de nagyon szép szemei vannak, intelligens szemei. Bizony, új világra van szükség. Mindenki a képességei szerint dolgozzék, mindenki a szükségletei szerint részesedjen. Ez a szocialista állam, amelyben mindenki mindenkiért dolgoznék?

Ez volt az első eset, hogy Anna Vickers-szel egy felnőtt ember egyenrangú félként beszélgetett. És valószínűleg ez volt az első eset, Anna életében, hogy figyelmeztették: vannak bonyolultabb társadalmi problémák is, mint az a kérdés, hogy szabad-e jólnevelt kislányoknak döglött macskákat dobni idegen kertbe. Lehet, hogy ebben a pillanatban kezdődött meg Anna szellemi élete.

A kislány (olyan kicsi volt, olyan ártatlan és olyan tudatlan!) öklére támasztott állal ült és kínlódott, mert most először próbált elvontan gondolkodni.

- Igen - mondta, aztán megismételte - igen.

Aztán egyszerre, mint a villám, cikkázott agyába a gondolat.

- Hát persze. Igaza van. Nem jó az, hogy az egyik ember gazdag, a másik meg szegény. Dehát mit csináljunk Klebs úr? Mit csináljak én most?

Oscar Klebs elmosolyodott. Egyébként nem volt nagyon mosolygós ember. Sokat szenvedett - mint általában a szentek - amiért az ember nem tudott Istenné válni. De most csaknem vigyorgott és halk nevetéssel árulta el örömét.

- Hogy mit tegyen, fiatal hölgy? Hát azt hiszem, egyelőre elég lesz az is, ha sokat beszél ezekről a dolgokról, úgy, mint én.

- Nem - mondta Anna panaszosan -, az nekem nem! elég. Én azt akarom, hogy Winthrop Zeis-nek éppen olyan szép háza legyen, mint Evans úrnak. Bizony. Winthrop sokkal helyesebb, mint Evans úr. És azt akarom… tetszik tudni Klebs úr, én sok mindenfélét akarok csinálni.

Az öreg ember most már komolyan nézett rá. Hallgatott, aztán azt mondta:

- Fog is kedvesem. Isten áldja meg a lelkét.

Ezt mondta ő, az öreg ateista. És Anna elfelejtette még egyszer megkérdezni, hogy hol van a daliás Adolph.

De később gyakran találkozott Adolph-fal.

Gyakran járt Oscar Klebs üzletébe. Ez a bolt jobban izgatta, mint a pályaudvar, ahol délutánonként öt órakor minden épkézláb gyerek összegyűlt, hogy lássák a keresztülrobogó chicagói expresszt. Oscar sokat mesélt neki és a világ, amely számára eddig csak színes, de kétdimenziós térképszerű jelenség volt, megelevenedett szemei előtt. Oscar mindenféléről mesélt: arról, hogy 1871-ben famunkás volt Oroszországban, ahol bizony egy szép napon kitör majd a forradalom: Tirolról (az öreg ateista volt ugyan, de azért konok meggyőződéssel hitte, hogy a tiroli istállókban karácsony éjszakáján hangosan beszélnek a tehenek), a halakról, amelyek a fontainebleau-i tóból kidugják orrukat és morzsákat kérnek a kirándulóktól; Cartagena falairól, amelyek tíz láb vastagok és mélyükbe aranykincseket rejtettek a kalózok; a gőzhajókról, amelyeken valamikor kukta volt és arról, hogy milyen az élet a fedélközön; a magányos bél- poklosról, aki örökké a barbadosi parton ül, a tengerre néz és imádkozik; Eugénia császárnő cipőiről, miniszterelnökökről, tovarisokról, jógikról, izlandi halászokról, éremgyűjtőkről, Erzherzogokról és sok olyan emberfajtáról, amelyet nem ismertek Waubanakeeben (Illinois). Végül azután az a szocializmus, amelyre Oscar a kislányt megtérítette, nem sokban különbözött Rudyard Kipling romantikájától.

A pirospozsgás kislány székbe kuporodva, extázisbán, kimeresztett szemmel hallgatta Oscar Klebs-et, aki beszélt, beszélt vég nélkül és egyhangúan, mint a dobpergés.

Rendszerint bejött Adolph is. Sose ült le. Nem is lehetett elképzelni, hogy nyugodtan tudjon ülni ez a fiú, aki olyan mozgékony volt, mint egy acélrúgó. Nem tartozott ahhoz az üldögélő és beszédes nemzedékhez, amelyet apja képviselt. Ő már a nyugtalan gépkorszak gyermeke volt, a ragyogó acélrudak, izzó kazánnyílások, a robbanó gázokba nyomuló energikus dugattyúk voltak a rokonai és a dinamók, melyeknek búgása mélyebb értelmű, minthogy szavakkal ki lehetne fejezni. Ha nem 1901-ben, hanem 1931-ben lett volna gyerek, akkor apja töprengéseire az lett volna a válasza: „Ugyan ne mondd!” Az ő korában azonban, 1901-ben, egy unottan vontatott „Igazán'?“ is elég éles és szemtelen válasz volt, és kifejezte ellenszenvét a kérődző filozofálás iránt. Magas, karcsú fiú volt, kissé gúnyosan odatámaszkodott az ajtóhoz vagy falhoz, mindig feszült izmokkal, szinte ugrásra készen, zsebre dugott kézzel. Anna szemében ő volt a legtökéletesebb hős, akit valaha látott.

Az uralkodó elmélet az volt, hogy Annának úri nevelést kell kapnia apjától, anyjától, a waubanakeei nyilvános iskolától és az első (egyetlen) waubanakeei presbiteriánus egyház vasárnap iskolájától, Evans bankár előkelő és gyönyörűen öltöztetett gyermekei példájára. Ő azonban minden későbbi tudásának alapját a susztertől és fiától, valamint adósságait perverz pontossággal kifizető apjának becsületességéből merítette. Ez a kettős hatás meglehetősen ellentétes volt és ez a kettősség és belső ellentmondás mindvégig megmaradt Anna egyéniségében. Az öreg Oscartól azt tanulta, hogy életünk tartalma: egy utópiának élni. Adolph-tól viszont azt tanulta, hogy az élet lényege: keménynek, magabízónak, energikusnak lenni.

A Waubanakee-folyó (tulajdonképpen nem is folyó volt, hanem csak patak) partján ülve, néha megpróbálta kifejteni Adolph előtt világnézetét, amelynek lényege ez volt:

Oscarnak igaza van, lehetőleg mindjárt meg kell teremtenünk egy szocialista államot, amelyben szerzetesként dolgozunk egymásért;

nem szép dolog sört inni és a pajta mögött részt venni bizonyos furcsa tanulmányokban, amelyek: a kisfiúk és kislányok közötti különbséget világítják meg;

az algebra tulajdonképpen könnyű, ha az ember az elejével tisztában van;

Tennysson lord úr „Király-idillje“ rendkívül izgalmas;

ha Jézus meghalt értünk, (hát persze, hogy meghalt) akkor bizony nem szép tőlünk, hogy vasárnap sokáig lustálkodunk az ágyban és nem fürdünk idejében, hogy pontosan ott lehessünk a vasárnapi iskolában.

Adolph mindig mosolygott, amikor Anna ilyen komolyan beszélt. Akkor is mosolygott, ha apja beszélt. Később is, egész életében mindig mosolygott, ha az emberek beszéltek. De Annának valahogy nem esett jól ez a mosolygás és félénkké tette. Hiszen ő olyan komolyan hitt azokban az „eszmékben”, amelyekről lelkesen fecsegett a homokszállító bárkán, a lassú sodrú folyó partján, a langyos augusztusi szellőben halkan himbálódzó fűzfaágak árnyékában.

Sem Anna, sem más földi halandó nem tudta sohasem megállapítani, hogy Adolph fölényes mosolya valóban az acélos gépkorszak magasabb rendű bölcsességének vagy egyszerűen csak az intelligencia tökéletes hiányának kifejezése volt-e. Később Adolph egy meglehetősen jóforgalmú los angelesi garázs igazgatója lett, Oscar pedig nyilván ingerülten fekszik a waubanakeei (Illinois) római katolikus temetőben.

De azért az öreg Osear befolyása nélkül sem fejlődött volna Anna egészen szabályos hívővé. A vasárnapi iskola „haladó” lányosztályában, amelyet Fred Gravesné, a fatelep tulajdonosának felesége tanított, robbant ki először Anna feminizmusa.

Éppen Szodoma pusztulását tanulták. Graves-né kihagyta a legenda érdekesebb részeit és dongószerű dünnyögéssel így beszélt:

- De Lót felesége visszanézett a bűnök városára, ahelyett, hogy megvetően elfordult volna tőle és azért Isten sóbálvánnyá változtatta, ami nagyon tanulságos lecke számunkra is, mert megmutatja, hogy jár az engedetlen és megmutatja azt is, hogy még csak egy pillantásra sem szabad méltatnunk a gonosz embereket és dolgaikat. Már maga ez is oly nagy bűn, mintha magunk követnénk el valami hasonlót…

- Kéremszépen Gravesné asszony - szólalt meg Anna kissé éles hangja - kéremszépen, mórt nem volt szabad Lótnénak hátranéznie szülővárosára? Hiszen ott voltak az összes szomszédnői, meg barátnői, akikkel biztosan sok kellemes órát töltött együtt. Szegény, csak éppen el akart búcsúzni Szodomától.

- Nézd Annié, ne akarj okosabb lenni, mint a biblia. Lót felesége engedetlen volt, kérdezősködni és vitatkozni akart, mint bizonyos kislányok. Figyelj csak ide, mit mond a tizenhetedik vers: „Ne fordulj hátra!“ Ez isteni parancs volt.

- Dehát akkor az Úr később mért nem váltotta megint vissza úriasszonnyá? Vagy talán pikkelt rá?

Graves-nén erőt vett a szent felháborodás. Szeme csillogott, lornyonja reszketni kezdett barna selyemruhás, ájtatosságtól dagadó keblén. A lányok összebújtak, kissé félni kezdtek és vihogtak. Anna érezte a közeledő veszedelmet, de viszont mindenáron tisztázni akarta azokat a problémákat, amelyeken annyit töprengett, miközben hittanleckéjét tanulta.

- Mért nem tett vele az Isten még egy utolsó próbát, Graves-né asszony? Én az Úr helyében így tettem volna.

- Példátlan! Soha életemben nem hallottam még ilyen szentségtörő...

- És Lót is igen csúnyán viselkedett. Nem is törődött többé a szegény Lótnéval. Egyszerűen faképnél hagyta a szegény sóbálványt. Mért nem beszélt érdekében az Úrral? Abban az időben az emberek mindig beszélgettek az Úrral, ezt maga a biblia mondja. Mért nem mondta meg Lót az Úrnak, hogy ne legyen olyan gonosz és indulatos?

- Anna Emily Vickers, erről majd atyáddal fogok beszélni. Soha életemben nem hallottam még ilyen beszédet. Most azonnal eltávozol ebből az osztályból és a vasárnapi iskolából. Később majd beszélek atyáddal.

Annát először fejbe kólintotta, aztán szinte anarchista felháborodásra ragadtatta első találkozása az Igazságtalansággal. De amellett annyira megdöbbent, hogy nem volt ereje a nyílt lázadáshoz. Lassan kiment a templomból. Kétoldalt a gyermekek nagy serege feléje vihogott. Csúfolódva ujjukat hegyezték félé. Körülfogta egy szigorú világ, amely nem ismer madárdalt, a vasárnap szörnyű és büntető pietizmusa. Egyre jobban forrt benne a felháborodás, miközben hazafelé ment. Amikor hazaért, apja éppen a templomba készült, frissen, megfürödve, elegáns ünneplőruhában, ragyogóra tisztított cipőben. Annából kibuggyantak az elkeseredett szavak, elpanaszolta szörnyű esetét.

Apja nevetett.

- Na, nem olyan súlyos az ügy. Ne vedd a szívedre, amit Graves néni mond.

- De ez nagyon fontos dolog, mert az a gazember Lót nagyon csúnyán viselkedett. Én itt valamit tenni akarok.

Apja még akkor is nevetett, amikor kiment a kapui.

Anna keresztülfutott a konyhán. A cseléd, aki a szokásos vasárnapi vagdalt csirkét készítette, csodálkozva nézett utána. Végigszaladt a hátsó udvaron és felfutott az ösvényen a Jávor-dombra. Közben duzzogva motyogta:

- Igen, ezek a férfiak, Lót, meg az Úr, meg az apám mindig csak nevetnek. Ezek okozzák azt a sok bajt a szegény nőknek.

Hátra sem pillantott a faluja felé, amíg a domb közepéig nem ért. Akkor megfordult, kiterjesztette karját Waubanakee felé és felkiáltott:

- Isten veled, Isten veled Szodoma, imádlak! Hát ehhez mit szólsz, Isten?

És várakozásteljesen nézett fel az égre.

3

Tizennégytől tizenötéves koráig Anna romantikus vonzalmat érzett Adolph Klebs iránt. De azért nem kell azt hinni, hogy a rendesnél és egészségesnél jobban nevetségessé tette magát ezzel a szerelemmel és azt se kell képzelni, hogy nem volt más dolga. Rendkívül agilis volt, - mint egy kutyakölyök. Izgalmas kalandokkal telt el minden napja. Korcsolyázott, ródlizott, halászott, úszott, csapdában nyulat fogott (igaz, hogy csak egyetlen egyszer és akkor is rögtön elengedte könyörületes sikolyokkal) kutyákat, macskákat és kis kacsákat dédelgetett nagy megrökönyödésükre és fájdalmukra, felfedezte Vergiliust, Macaulayt és Hamletet, a nagyszerű új művészetet: a mozit és az automobilt. A Keleti Csillagrend kultúrestélyén megcsodált egy szép, hullámos feketehajú, behízelgő hangú úriembert, aki Kipling verseit szavalta. Ezenkívül sütött-főzött, söpört és vasalt - nagyon szeretett vasalni, mert a tárgyak rugalmasak és sírnák lettek a vasaló alatt. A gyakori cselédválságok idején ő végzett minden házimunkát. Gondját viselte apjának, aki mintha mindig egy másik világban élt volna és sokkal árvábbnak, zavartabbnak és gyámoltalanabbnak látszott, mint ő. Ő készítette ki mindennap a tiszta zsebkendőt apja számára és ráadta a sálját, amikor vasárnapi sétájához felöltöztette. Már nem is olyan jóindulatú pártfogó fölénnyel tekintett az erősebb nemre, hogy kétséges volt: tud-e majd később szeretni egy olyan férfit, aki fölött nem anyáskodhat.

De mindennap látta a hatalmas és imponáló Adolphot.

Egy osztályba jártak. Ha Adolph nem tudott felelni valamilyen kérdésre, leereszkedően mosolygott. Mindenki tisztelte és elismerte magasabbrendüségét. Jobban úszott, verekedett, korcsolyázott és bukfencezett, mint akárki. Nem félt a rendőrtől, még Mindszentek előestéjén sem, amikor bandája nagy kockázatok árán egy sereg fa-ólat lopott és az iskola udvarán miniatűr utcát építettek belőlük és homlokzatukra a Fő utca üzleteinek ellopott cégtábláit akasztották a tréfakedvelő polgárok nagy örömére. Jobban is táncolt, mint a többi fiú. Ezt, sajnos, más lányok is észrevették és az ifjúsági táncösszejöveteleken gyakran egész este hiába várta Anna, hogy Adolph megálljon előtte és eldünnyögje a boldogító „Szabadna kérnem egy táncra“-t.

A legpompásabb estélyt Marsion T. Evansné, a Lincoln & Douglas-bank és a Midstate eke- és vagongyár elnökének, a waubanakeei Lorenzo de Medicinek, J. P. Morgannak és Rothschild bárónak felesége rendezte. Mildred lánya tizenötödik születésnapja alkalmából, pontosan két hónappal Anna Vickers tizenötödik születésnapja után.

Anna mindig csodálta és egy kissé irigyelte Evansék házát. Szép fehér ház volt, magas zöld toronnyal. Külön könyvtárszoba és külön szalon is volt a lakásban. A szalonnak sötét, ragyogó parkettpadlója volt. Eredeti tigrisbőr hevert a padlón, a falon pedig két eredeti festmény volt, két igazi antik kép, lehettek vagy hetvenöt évesek és állítólag sokszáz dollárt értek. A könyvtárszobában zárt üvegszekrényekben aranyozottszélű, bőrkötésű könyvek sorakoztak.

Május egyik szombat estéjén tartották meg Evansék zsúrját. Anna, miközben a mindenes segítségével estélyiruháján az utolsó simításokat végezte, folyton arra gondolt, hogy Adolph Klebs is hivatalos-e az estélyre. Nem merte megkérdezni tőle, a szakértők véleményei pedig nem voltak egyezőek. Adolph maga sohasem adott választ személyi jellegű. kérdésekre. Felelet helyett tréfás, kitérő válaszokat adott, mint például: „Ki lopta el a horgászbotot?"

Némileg elképzelhetetlen volt, hogy Marsion T. Evans úr és neje estélyükre meghívják egy szocialista suszter fiát. Ezzel szemben viszont azt beszéllek, hogy Mildred „rémeden bukik" Adolph-ra.

- Meghalok, ha nem lesz ott… pedig olyan gyönyörű a ruhám - mondta magában kínlódva Anna, miközben látszólag fölényes nyugalommal hajolt a vasalódeszka fölé.

Meg kell jegyezni, hogy új estélyiruhája egyáltalában nem volt új. Tavaly nyáron kapta. Ekkor elegáns, fehér nyári organtüll ruha volt, piros szalaggal. Anna most sajátkezűleg világoskékre festette (keze egy hétig olyan volt, mint egy négeré) és most azzal töltötte az egész napot, hogy a mindenessel együtt szép kis fehér kézelőket és gallérokat varrt rá és addig vasalta, amíg valóban olyan lett, mint az új.

Fejére anyjának egykori csipkesálját tette. Apja minden kérés nélkül vett neki egy pár kobaltkék tánccipőt. (Évekkel később sokszor gondolkozott azon, hogy apja, a professzor, aki olyan nagyon lelkiismeretesen kezelte iskolai ügyeit, Carlyle-t és a Nevelésügyi Közlönyt, valóban oly reménytelenül felnőtt szülő volt-e, mint amilyennek ő akkor tartotta. Mikor már apja nem élt, sokszor hiányzott neki, hogy nem hallja többé halk kis nevetését, amely valamikor annyira bosszantotta.)

Késő este kezdődött a zsúr. Egyesek azt mondták, hogy tizenegyig is elfog tartani. Nyolc órára szóltak a meghívók, nem pedig hétre vagy félnyolcra, mint a közönséges polgári összejöveteleken.

A toalettelőkészületek sokáig tartottak, Anna egy kissé elkésett. A hold még nem jött fel, mikor Evansék felé sietett. A nap már lement, csak valami utóderengés maradt az égen, ami melegebb és finomabb volt, mint a holdvilág. Általában a holdvilág minden világhíre ellenére is meglehetősen hideg és gúnyos fény és állítólag a haldokló szerelmesek leheletéből szövődik. A Nancy Hanks utca tömött koronájú jávorfái ebben a derengésben kifaragott, sötét kőtömböknek látszottak. Törzsükkel egyes helyen lehántották a kérget és ezek a világos foltok most titokzatosan fénylettek a félhomályban. A levegő tele volt falusi zajokkal: távoli kutyaugatással, nevetéssel, lódobogással. Olyan távolról jöttek ezek a hangok, hogy az egész olyan volt, mint a lárma árnyéka. Anna boldog volt.

Izgatott lett és egy kissé megijedt, amikor befordult a sarkon és szembe tűnt a készülő estély ragyogása. Japán lampionok égtek Evansék kertjében. Nemcsak egy-két sor lampion, mint a templomi ünnepélyeken, hanem rengeteg. A kerítésmenti kőrisfákról is lampionok lógtak, minden fenyőfán, minden rózsatőn, itt is, ott is, mindenütt lampionok égtek és a hatalmas kapubejárat fölött is ott mosolyogtak. Ez már valóságos Párizs volt! Amikor Anna közelebb jött és egy pillanatra megállt a kert előtt ebben a csodálatos estében, észrevette, hogy a kert közepén hatalmas büféasztal áll és a világ legpompásabb csemegéi alatt roskadozik. Különböző torták, megszámlálhatatlan vödör limonádé és sok más remek ital, három valóságos fagylalttartály - ilyenekkel volt tele az asztal. Egy szobalány (nem Evansék rendes szobalánya, hanem egy kisegítő, akit külön erre az estélyre vettek fel) már javában osztogatta a fagylaltot az ifjú hölgyeknek és uraknak, akik reszkető kézzel nyújtogatták csészéiket.

Mindjárt frissítőkkel kezdődik az estély! Biztosan elejétől végig folyton így lesz!

- De - szólalt meg Anna kritikai szelleme, amely állandóan áskálódott lelkének merész és kalandvágyó fele ellen - mi lesz, ha ettől a sok remek ételtől megterheljük a gyomrunkat és betegek leszünk?

És akkor hirtelen, mintha ragyogó rakéta szökkent volna a magasba, felharsant a zene és Anna - még mindig kívülről, a kapu mellől - látta, hogy a párok táncra kerekednek. Nem gramofon játszotta a tánczenét, hanem valódi zenekar: zongora, (kihozták a kertbe!) hegedű és klarinét. A klarinétén nem kisebb ember játszott, mint Bimby úr, az „Euréka“ rövidáru cég alkalmazottja és a waubanakeei zenekar vezetője.

Ez már több volt a soknál. Anna megfordult és elfutott. Ő, aki vakmerőén tudott a víz alá bukni és vékony rudakon végigfutni, most megijedt. Félt a társaságtól, lámpaláza volt. Visszafutott a sötétbe, aztán megállt és kínlódva rágta az ujját. (Sokkal később gyakran érezte magát ugyanígy, amikor egy-egy ülés után, - amelyen lehetetlen reformok céljából összegyűlt gazdag, nagylelkű és enyhén ostoba hölgyek gyülekezetében elnökölt, - hirtelen elcipelték New York valamelyik sikongó lármájú éjjeli mulatóhelyére).

Néhány perc múlva, anélkül, hogy kedélye felderült volna, kínos kötelességtudással újra megindult Evansék felé és bement. Amint beért a kertbe, még rosszabbul érezte magát. Az volt az érzése, hogy ócska kartonruha van rajta. A többi lány mind olyan rettentően elegáns volt! Mildred Evanson csipkével borított rózsaszínű szaténruha volt; Mabei McGonegal (az orvos legidősebb lánya) rubinpiros bársonyruhát viselt, hasonló színű nyaklánccal, Faith Durhamon légiesen könnyű japánselyem ruha volt. Mind olyan szépek voltak, olyan elegánsak, olyan igazi hölgyek, csak ő volt esetlen és közönséges!

(Azt persze nem vette észre, hogy a többi húsz lány legnagyobb része még sokkal jelentéktelenebb és sokkal kevésbé egzotikus ruhát viselt, mint ő. Mildred, Mabel és Faith minden zsúron rengeteget páváskodtak, vihogtak, mindenütt előtérbe tolakodtak. Latinban és főzésiben gyengék voltak, de szinte arra születtek, hogy hódítóak legyenek, litván grófokhoz menjenek feleségül, filmsztár legyen belőlük, vagy fényűzően éljenek tartásdíjból és cocktailből.)

A lányok könnyedén forogtak az isteni dallamok ritmusára és Anna úgy bámult rájuk, mint egy vaskos, öreg juhászkutya, amelyet megdöbbent egy csomó könnyedjárású agár. De aztán Evansné megpillantotta, kegyes mosollyal feléje evezett és jóindulatúan hápogni kezdett:

- Csakhogy itt vagy Annié drágám, már nagyon hiányoztál. Féltünk, hogy talán megfeledkeztél rólunk. Most csak gyere és igyál egy pohár finom limonádét a tánc előtt.

Ez megnyugtatta Annát. Főleg a limonádé. Micsoda isteni ital! A nyugati világ horizontján akkor még nem tűnt fel a „szódaforrás” diadalmas intézménye. A vegyeskereskedésben csak kétféle frissítőt lehetett kapni: vaníliafagylaltot szódavízzel vagy anélkül. Evansné „gyümölcslimonádét" adott Annának anélkül, hogy megmagyarázta volna, mi lehet a gyümölcstelen limonádé. Az isteni italban őrölt jég, ananász- és narancsszeletek úsztak és két szem piros cseresznye! Anna paradicsomi boldogságban úszva szürcsölte é nedűt, amíg egyszerre csak észrevette, hogy Evans-né otthagyta.

Egyedül maradt! Szeretett volna feltűnés nélkül kiosonni. Aztán egy fenyőfa árnyékában megpillantotta Adolphot, aki egy kis turistaszéken ült és szintén limonádét ivott.

- Halló Annié! Gyere ide és ülj mellém - mondta hallatlanul kedvesen.

Anna azonnal letette a limonádés poharat, benne hagyta nemcsak a fél limonádét, hanem az egyik szem cseresznyét is és odaszaladt. Ilyen sikere azóta sem volt soha Adolph Klebsnek. Egy üres vászonszék volt mellette, abba kuporodott Anna és állát tenyerébe támasztotta.

- Mért nem táncolsz?

- Vigye el őket az ördög - jelentette ki Adolph. - Túl előkelőek. Én csak egy bolond öreg suszter fia vagyok. Mért nem táncolsz te! A te öreged gazdag, mint a többieké.

Anna nem akarta hamis szerénységgel megcáfolni ezt az állítást. Adolphnak végeredményben igaza volt: az ő apja kétezernyolcszáz dollárt keresett egy évben. Annyit mondott:

- Ugyan, szamár vagy! Nem látod, hogy mind bolondulnak utánad a lányok! Dolph, te vagy a legjobb táncos az egész városban. A lányok boldogok, ha táncolhatnak veled.

- Pokolba velük! Nézz ide Anna, csak mi ketten vagyunk itt rendes gyerekek. Ezek a lányok mind flörtölő macskák. Nem tudnak ezek semmit, nem tudnak vadászni, nem tudnak úszni, sok más dolgot sem tudnak, amit te tudsz, nem is tanulnak olyan jól. És aztán… aztán te sose hazudsz, ez pedig egy hazug banda, mind ahányan vannak. Te nagyon rendes gyerek vagy Annie. Te az enyém vagy.

Mondd, igazán? Igazán a tied vagyok?

- De még mennyire, ha én mondom.

- Ó, Dolph, ez remek. Úgy örülök, hogy a tied vagyok.

Feléje nyújtotta kezét. Adolph ügyetlenül megcsókolta az arcát. Több nem történt köztük. Már akkor, az Ártatlanság Korának alkonyán is ismerték a hosszabb csókokat és forróbb összebújásokat, de azért a nyilvános csókolózás és ölelkezés még nem volt hivatalosan elismert és elterjedt sport.

- Most gyerünk táncolni, majd megmutatjuk nekik - mondta Adolph keményen.

Keresztülmentek a pázsiton, a világosság felé. Ezen a rövid úton Anna megállapította, hogy „férje" sokkal elegánsabb, mint Morgan Evans.

Kék, valódi, serge-ruha volt rajta, rendkívül magas gallérral. Szép zöld nyakkendőjét kis fehér lóhere-minták tarkították és szivarzsebéből ugyanolyan zöldszínű elegáns zsebkendő kandikált ki. A suszter fia azonban nem viselt tánccipőt, mint egyes arisztokraták, hanem közönséges vastag fekete cipője volt rajta.

A francianégyes éppen végétért és most two-step következett. Anna és Adolph elszántan megindultak a kert közepe felé. Ó, ez a hullámzó, holdfényes zene, melyhez elragadtatott romantikusok így énekeltek:

„A szegény kicsikét kitették,
Egy font tea útravaló-ó-óval!“

Nem tudott komoly és elfogódott maradni Adolph karjaiban. Ereje összeolvadt az övével, odaadóan vitette magát körbe-körbe. Szappanbuboréknak, pillangónak, fecskének érezte magát. Megfeledkezett elegáns vetélytársnőiről. Még csak ki sem kellett őket kerülnie táncközben, mert Adolph imponáló biztonsággal tudott vezetni. Erkölcsösen táncoltak, testük jó nyolc hüvelyk távolságra volt egymástól, de azért a fiú drága, erős, ideges keze Anna hátára simult és ő úgy érezte, mintha villanybattéria érintette volna.

Aztán végétért a zene és ő lezuhant a mennyországból a földre. Kábultan megállt és Evansné éles, erős, keresztény hangján sivította:

- Gyerekek, most játsszunk „Szökj el Mallooba“-t!

Annát és lovagját szétválasztották. Adolph-nak már nem volt lámpaláza ettől a „versailles-i" kerti ünnepélytől. Vidáman belevetette magát a társasjátékba, senkisem ugrott kecsesebben és énekelt hangosabban, mint ő. Idősebb volt, mint a többiek, de mindig kitűnően tudott alkalmazkodni társaságához. Előző este titokban sört ivott húszéves úriemberek társaságában, most pedig a gyerekzsúrt dominálta. Amikor újra megkezdődött a tánc, Anna Adolph felé nézett. Pillantása olyan volt, mint egy vágyódóan kinyújtott kar. A fiú azonban először Faith-szel táncolt, majd Mabel Mc Gonegallal, az orvos túl helyes lányával (aki bendzsózni is tudott és kanadai francia dialektusban szavalt verseket) és végül magával Mildred Evans-szel.

Evansné nézte őket és férje fülébe kotyogta:

- Nézd csak, ez a Klebs-gyerek valóságos kis úriember.

- Igen. Utóvégre demokrata rendszerben élünk. Végeredményben én magam is csak egy majorságban születtem - mondta elgondolkodva Marsion T. Evans úr.

De Anna Vickers Adolph és Mildred pompás keringőjét megint egy megbántott öreg juhászkutya szemével nézte.

Most éppen „petrezselymet árult”. Előzőleg hűséges játszótársával, Wlnthrop-pal táncolt, de a fürge és ügyes Adolph után ez valóságos kínszenvedés volt. Úgy cipelte magával Winthropot, mint egy kocsit. Mindenkibe beleütköztek. Winthrop jókedvű és bosszantó hangja zümmögve követte ugyan a zene ritmusát, derék, nehézkes lábai azonban tiltakoztak az ilyen frivolság ellen és esetlen lendülettel mentek neki mindennek.

Azután „postát” játszottak.

Adolph lett a postamester. Megállt az elsötétített könyvtárszoba ajtajában. Szerencsés helyzet volt ez: neki jártak a lányok csókjai. Végigjártatta rajtuk a szemét, hogy melyiket válassza. A lányok rendkívül zavartak és izgatottak voltak. Adolph most egyszemélyben királya és rettegett támadója volt a társaságnak, olyan volt, mint Robin Hood, aki izgalomba ejtette a vidéki kastélyt.

- Hát… hát… Anna! - kiáltotta a postamester. Általános vihogás.

- Anna rémesen bolondul utána - súgta Mabel Mildrednek.

Anna ezt nem hallotta, Mabel szerencséjére. Anna bosszúja - szerényebb mértékben - majdnem olyan szörnyű volt, mint az Úré.

De nem hallott semmit. Mintha szárnyak vitték volna, úgy száguldott a sötét szobába. Ez a helyiség most már nem volt elegáns könyvtárszoba, hanem titokzatos csodák és gyönyörűségek barlangjává változott. Mindenféle tárgyakba ütközött, amelyekről azt hitte, hogy előbb még nem is voltak ott. Szédült volt és boldog. Kinyújtotta karjait - mi felé? Naiv volt még, fogalma sem volt a testi gyönyörűségekről. Ő most a szerelem lényegét akarta, nem pedig külső hüvelyét (Később azután, reális körülmények között tanulta meg, hogy a test nem ellensége, hanem tolmácsa a szerelemnek).

- Gyere csak! - hallotta Adolph dörmögését.

A fiú ügyetlenül megfogta és csókja Anna állá hegyére csúszott

- Most te következel - morogta a fiú, gyorsan kinyitotta az ajtót és eltűnt.

Most Ben jött a szobába. Kölyökkora óta imádta Annát, folyton utána járt, almákat hozott neki és sohasem csókolta meg. De most, hogy már kezdett megemberesedni, nagyon szerette volna megcsókolni. Ezért meglehetősen hülyén vihogott, miközben Anna után nyúlkált a sötétben. „Hü de félek“ - kuncogta. Annát egy karosszékben találta és mikor némileg félve átölelte, felkiáltott: „Mi az Annié, te sírsz!"

- Ben, nagyon szépen kérlek, ne csókolj meg.

- Mondd, miért sírsz! Adolph valami disznóságot csinált!

- Dehogy, dehogy, nincs semmi, csak nekiszaladtam az asztalnak a sötétben.

Csendesen ültek egymás mellett, Ben egyhangúan veregette a lány vállát. Végül Anna odasúgta:

- Most már jól vagyok. Kimegyek.

Amikor Anna megjelent az ajtóban, a félkörben ülő gyerekek, akik az ajtónyílást lesték, harsány nevetésben törtek ki.

- Tyhűha! Szép dolgokat művelhettetek Bennel. Úgy látszik alaposan csókolóztatok, Annié!

Adolph gúnyosan mosolygott feléje.

Annának kíméletlen energiával kellett összeszednie minden önuralmát, hogy haza ne fusson. Gyilkolni szeretett volna. Valamennyiüket meg akarta ölni. Erőt vett magán, leült, nem szólt egy szót sem. Nem is tudta, hogy melyik lány ment utána be a szobába, hogy Ben langyos öleléseit fogadja.

Azt azonban alaposan észrevette, hogy Mabel McGonegal Adolphot rendelte be magához a sötétbe szórakozni.

Gyakran suttogták a társaságban, hogy Mabel flörtöl és „rém kedves a fiúkhoz". Anna kivételével valamennyien zavart vihogással, pubertásos izgalommal figyeltek a csukott ajtó felé öt percen át.

- Velem csak öt másodpercig maradt - gondolta Anna dühöngve.

Végül Mabel kijött a szobából és hátravetette kissé felborzolt fejét. Ö azonban tehetségesebb volt, mint Anna. Még mielőtt a többiek kicsúfolhatták volna, elvisította magát:

- Na, nem is csókolóztunk olyan sokat.

Anna szíve megdermedt, mintha a halál lehelete érte volna.

De mikor Adolph is kijött a könyvtárszobából, délcegen, büszkén - Anna nem is kínlódott úgy, mint ahogy számított rá. Hirtelen nevetni kezdett és azt gondolta: „Tisztára olyan, mint egy kandúr. Éppen olyan a járása".

Ebben a pillanatban vége volt a szerelmének. így azután nem is szenvedett, amikor meghallotta, hogy Adolph ünnepélyesen Mabel fülébe súgta: „Hazakísérhetem?"

Annát Ben kísérte haza. Hülyén csetlett-botlott mellette és minden mondatát úgy kezdte: „Tudod, kérlek" vagy „Megjegyzem, hogy…”

Az égről már rég eltűnt az esti derengés.

Amikor a kapuhoz értek. Ben panaszosan megszólalt:

- Tudod, Anna, az nem jó, hogy neked nincs fiúd. Mért nem volt neked soha fiúd! Nagyon szeretném, ha az enyém lennél.

Bent mélyen megdöbbentette és zavarba ejtette, amikor Anna hirtelen szívélyes és hangos csókot nyomott az arcára és még jobban megdöbbent, amikor a lány utána megjegyezte: „Te nagyon drága vagy, de én sose leszek senkié” és beszaladt a házba.

4

„Gyűlölöm Evansék házát! Bosszantóan előkelő! Itthon szeretek lenni!!" - mondta dühöngve Anna, mikor elhagyta Bent és belépett Vickersék barna, kényelmes, kissé ódivatú és kissé rendetlen nappali szobájába. Durvaszövésű brüsszeli szőnyeg a földön, a falon Hoffmann néhány Krisztusképe. Régi tankönyvek, Walter Scott, Dickens, Washington Irving, egy sorozat „Angol remekírók", „A Dsungel", „A madarak karácsonyi éneke" és Cruden hittankönyve. Magas párnázott díván, kézimunka-vánkossal. A falon egy kis tokban apa papucsa, hímzett kezdőbetűkkel.

- Itt jó. Itt nem kell félni - mondta Anna és lassan átment a szobájába.

Keserű gúnnyal vetette le pompás organtüll ruháját. Nagyon józan és rendszerető lélek volt és ezért kerülte a drámai pózokat: nem tépte le a ruháját és nem csapta földhöz királyi mozdulattal. Gondosan felakasztotta, kisimította a szoknyát. Ujja jólesően siklott végig a hűvös, rugalmas anyagon.

Megkefélte haját, megveregette a párnát, de még nem feküdt le. Felvette kis vízhatlan köpenyét (1896-ban a Vickers-háztartás nem ismerte a hálópongyola intézményét) és beült az egyik egyeneshátú székbe. Komoran végignézett a szobában, mintha még sose látta volna.

Kis szoba volt, feleakkora, mint egy rendes hálószoba. De nagy rend volt benne és ez azt a látszatot keltette, mintha a helyiség nagyobb volna. Anna gyűlölte a régi lim-lomokat. Ezeken a falakon nem lógtak légynyomokkal tarkított régi táncrendek, a hozzávaló kis ceruzával, nem voltak itt fényképek a remekül sikerült tavalyi fürdőszezonról és nem akadt az egész helyiségben egyetlenegy Yale vagy Illinois egyetemi zászló.

Egyetlen könyvespolc volt a szobában. Rajta: „Andersen meséi“, „A víz gyermekei", Macaulay „A régi Róma dala", „Copperfield Dávid" (apja könyvszekrényéből lopta), Le Gallienne „Az arany lány nyomában", anyjának régi bibliája, egy könyv a méhekről, „Hamlet" és „Kim", piszkos, agyonolvasott lapokkal. A kis asztalon fésű, kefe, cipőgomboló kínos gonddal párhuzamosan egymás mellé rakva. (Anna, mint általában a nyugtalan és kalandkedvelő egyéniségek, a maga odúját mindig sokkal gondosabban tartotta rendben, mint azok a megállapodott emberek, akiknek a szabad élettől való félelme egyenes arányban áll otthonuk elhanyagoltságával és rendetlenségével.)

A kissé rideg vaságyon csak egy kis csipkedíszítésű párna árulta el a női szentimentálizmust.

Ezenkívül még néhány tárgy volt a szobában. Az egyeneshátú szék. Mérsékelten rossz szénrajz Watts mérsékelten rossz „Sir Galahad" című képe után. Széles ablak, mely rendszerint nyitva van. Kissé rongyos szőnyeg az ágy előtt. És főleg: békesség.

Ez a szoba szinte azonos volt magával Annával. Anyja halála óta nem volt senki, aki figyelmeztette volna, hogy milyen egy jólnevelt ifjú hölgy leányszobája. Ő maga rendezte be a szobáját. De most mégis úgy nézett a szobára és saját magára is, mintha ismeretlen, sose látott, hihetetlen dolgokkal állna szemben.

Komoly beszédbe elegyedett saját magával.

Anna tizenötéves korában lényegtelen külsőségektől eltekintve, már pontosan ugyanolyan volt, mint negyvenéves korában, de azért tizenötéves korában még nem tudott olyan éles és keserű dolgokat mondani magának, mint később, amikor negyvenéves lett. Ezért ez a mostani monológja kissé zavaros volt: artikulátlanul kavarogtak benne az érzések, miközben kis köpenyébe burkolózva ült a széken és körmét vadul belemélyesztette a tenyerébe. Ha ezt az érzésgomolyagot szavakba lehetett volna foglalni, akkor körülbelül így hangzott volna:

- Szerettem Dolphot. Istenem, valóban szerettem. Talán nem is egészen illedelmesen. Amikor az a furcsa dolog történt velem, amire apa azt mondta, hogy ne törődjem vele, akkor nagyon szerettem volna, hogy Adolph megcsókoljon. Ó, drágám, nagyon szerettelek! Olyan gyönyörű vagy. Vékony, izmos tested van és olyan remekül bukol - vagy buksz? - a víz alá. De nem voltál rendes. Azt hittem, hogy komolyan gondoltad, amit ma este a fenyőfa alatt mondtál nekem. Bizony, azt hittem! Örültem, hogy komolyan mondod, hegy több vagyok, mint egy kis vadóc lány, aki jól tud tornászni, de akit senkise tud szeretni.

- Most már sohase lesz nekem igazi lovagom. Azt hiszem túl vad vagyok. Pedig nem akarok az lenni. Én mindent olyan szépen elhatározok, de aztán nem megy. Nem tudom befogni a számat, ez a baj. A többiek pedig olyan átkozottan hülyék. Uram, Istenem, bocsásd meg, hogy azt mondtam, hogy „átkozott”, de viszont tényleg átkozottan hülyék.

- Ben az más. Az tudna engem szeretni. Nagyon helyes fiú. De nekem nem kellenek alázatos kis kutyák. Inkább magamra maradok. Elmegyek és beutazom majd az egész világot, látni fogom Springfieldet, Jolietet, s talán Chicagót is.

- Azt hiszem, hogy ha egyszer beleszeretek majd egy hozzám hasonló vadócba, az mindig félni fog tőlem...

- Adolph persze nem félt tőlem. Ő megvetett engem.

Hirtelen, minden különös ok nélkül elővette anyja vastag, fekete bőrkötésű, elnyűttszélű bibliáját és a huszonnegyedik zsoltárt kezdte olvasni. Énekelve olvasta, hangja egyre erősebb, tisztább és kifejezőbb lett:

- Kicsoda megy fel az Ur hegyére? És kicsoda áll meg az ő szent helyén? Az ártatlankezű és tisztaszívű, aki nem adja lelkét hiábavalóságra és nem esküszik meg csalárdságra.

- Áldást nyer az Úrtól és igazságot az idvesség istenétől. Ilyen az őt keresők nemzetsége, ó Jákob, Szela!

- Ti kapuk, emeljétek fel fejeiteket s emelkedjetek fel ti örökkévaló ajtók; hadd menjen be a dicsőség királya. Kicsoda ez a dicsőség királya? Az erős és hatalmas Úr, az erős hadakozó Úr.

- Ti kapuk emeljétek fel fejeiteket és emelkedjetek fel örökkévaló ajtók, hadd menjen be a dicsőség királya. Kicsoda ez a dicsőség királya? A seregek ura, ő a dicsőség királya, Szela!

Hirtelen kopogtak az ajtón. Apja szólt be nyugtalan hangon:

- Anna, Annie! Mi az? Valami bajod van?

Ebben a pillanatban gyűlölt minden férfit, kivéve a dicsőség királyát, akiért fel akarta áldozni az összes álnok Adolphokat és jóindulatú, szelíd apákat. Van hangulatban volt. De azért udvariasan kiszólt:

- Dehogy, nincs semmi bajom. Ne haragudj apuskám. Csak olvastam… izé, próbáltam valamit, amit majd elő fogunk adni. Nagyon sajnálom, hogy felzavartalak. Jó éjszakát, drágám.

- Jól sikerült az estély?

Anna mindig úgy tudott hazudni, mint egy nagy. Kedves, éneklő hangon mondta:

- Ó, remekül. Jó éjszakát!

Azután:

- Igen, abba kell hagynom. Azoknak a fiúknak, akiket én akarok, sose fogok tetszeni. Pedig Isten bizony, szeretem őket. De úgy látszik, meg kell elégednem azzal, hogy magam is olyan vagyok, mint egy fiú.

- Azért se elégszem meg.

- Tennem kell valamit. „Ti kapuk emeljétek fel fejeiteket".

- Erős volt és karcsú.

- Ő, ő, ő, ő!

- Soha többé nem leszek olyan nyomorult, soha senki után nem fogok vágyódni.

- Ez a kép nem lóg egész egyenesen.

- Persze, az olyan lányok, mint Mabel, folyton a fiúk körül settenkednek.

- Soha többé nem adok alkalmat a fiúknak, hogy kinevethessenek, mert becsületes voltam hozzájuk.

- „Emeljétek ‘fel fejeiteket-Megyek aludni.

Később gyakran látta a fiút abban a fűszeresboltban, ahová Adolph csendesen visszavonult a középiskolai tanulmányok súlyos erőpróbái elől. Akkor már a gyerekek bandája két igen élesen elhatárolt csoportra, a fiúk és lányok csoportjára oszlott, de Annát nem érdekelte többé Adolph Klebs.

- Nahát, ez az Anna milyen furcsa - jegyezte meg Mildred Evans, - egészen bolond. Azt mondja, hogy nem akar férjhez menni. Orvos akar lenni vagy ügyvéd, vagy más efféle. Nem értem ezt a lányt. Úgy látszik, bolond.

Bizony, Mildred, te okosabb voltál. Ma Ben felesége vagy és neked van a legjobb rádiód az egész városban. Remekül foghatod „Amos és Amdy” humoros jeleneteit és Ramsay MacDonald bölcsességét, londoni közvetítéssel. Bizony neked Buickod van, míg dr. Anna Vickers csak ütött- kopott Fordban döcög. A legjobb társaságban bridzsezel. Anna pedig csak kettesben játszik pinochlet, egy csendes férfival. Bizony, te derék Mildred, te okos Mildred, te sose próbáltad meghódítani a világot, amely mindig csak visszaveti az embert.

Jó éjszakát Mildred! Veled már végeztünk.

Karácsony este. Anna tizenhét éves. Olyan ez a karácsonyi táj, mintha egy megelevenedett színes képeslevelezőlap volna. Anna a templom felé siet, a vasárnapi iskola ünnepélyére. Az ablakokból barátságos fény világít a havas útra, amelyen a szánnyomok úgy csillognak, mint fényes acélsínek. A hold magasan áll és fagyosan sápadt. A fenyőfák jégcsapos ágai halk hangokat adnak. Jó, száraz hideg van. Igazi karácsony, ünnepi hangulat.

Anna sietett, rendkívül elfoglalt volt ebben az időben, nem is ért rá, hogy ruhájával és az eleganciájával törődjön, mint valamikor régen, amikor még hiú volt, tizenöt éves korában. Azért mindenesetre szerette volna, ha valami szebb volna rajta, mint egyszerű selyemblúza és kissé gyűlölte vastag kosztümjét, melyet gondos apja vett neki - de ez most már nem volt fontos, mert elmúltak már a hívság és frivolitás napjai.

A vasárnapi iskola leánycsoportjának haladó osztályát tanította. Itt tanított valamikor Fred Gravesné asszony, aki most már a Greenwood-temetőben alussza örök álmát. Ebből az osztályból dobtak ki egyszer egy Annie Vickers nevű kislányt, aki tiszteletlenül kétségbe vonta a nők szigorú fegyelmezésének szükségét. A haladó lányosztály fontos szerepet kapott a lányiskola ünnepélyén, elő kellett adnia a „Hallga, szól az őrangyalok kara“ című egyházi dalt. Anna most sietett, nagyon sietett, hogy idejében ott legyen, az utolsó percben mindent szépen elrendezzen nehogy szégyent valljon az osztályával.

A templom falaiból csak úgy áradt az ünnepi hangulat. Az ablakokat bearanyozták, az ajtó felé szép gótikus fa csúcsívet építettek. Az előcsarnokban gyülekeztek a kisfiúk, akik az év ötven hetén keresztül meglehetősen elhanyagolták ugyan. hittanteendőiket, de az utolsó két hétben példás szorgalommal dolgoztak.

A templom belseje olyan volt, mint valami zöld kristálybarlang. Az oldalfalak lélekemelő felírásait („Áldva legyen az Úr neve“, „Meg vagy már váltva?”) csaknem teljesen elfedték a fenyőgallyakból font koszorúk. De a legszebb volt a karácsonyfa, amely az emelvényen állott. Jó tíz láb magas volt, gyertyák és papírmasé-angyalok díszítették. Karácsony este a presbiteriánus egyházközség kivételesen annyira „katolikus” lett, hogy nem zárkózott el a kisded Jézus és az angyalok képmásai elől. A mélyzöld alapszínből kiragyogtak a gyertyák, a fehér angyalok, az ezüstgolyók és a vattából készült dús hópelyhek. A fa tövében harisnyák sorakoztak, minden presbiteriánus gyermek számára egy. Még azok is kaptak, akik csak az utolsó két hétben tettek tanúságot kálvinista buzgalmukról. Minden egyes szép, kikeményített pókhálóharisnyában egy narancs volt, egy zacskó cukor rendszerint erős cukor) ezzel a pirosbetűs felírással: „Jól viseld magadat, bébi!” A harisnya gazdag tartalmát kiegészítette még három brazíliai dió (Waubanakeeben inkább „négerlábujjnak” nevezték), Szent János evangéliumának egy füzetes példánya és végül a meglepetés - pléhtrombita, síp, vagy pamutból készült majom.

Mindezeket a kincseket saját pénzéből vette a fiatal Donelly tiszteletes, akinek évi fizetése ezernyolcszáz dollár volt - már amikor megkapta. Ez a fiatal pap nem volt túlságosan okos. A fiatalokat, köztük Anna Vickerst is, egy mérges öreg istennel rémítgette, aki állandóan szigorúan ügyel rájuk és igyekszik rajtakapni őket valami kis csínyen. Beszédei unalmasak, bágyasztóan unalmasak voltak. De nagyon kedves volt és nagyon törekvő.

Most is Donelly tiszteletes (és nem, mint a környéken mondani szokták: a Tiszteletes úr) szaladt boldogan Anna elé.

- Vickers kisasszony! Úgy örülök, hogy korán jött. Azt hiszem, gyönyörű karácsonyesténk lesz.

- Remélem. Osztályom rendben van? - mondta Anna gyorsan és erélyesen.

Az ünnepély remekül sikerült. Először ima volt, aztán a kórus elénekelte a „Jertek hívek” című zsolozsmát, majd dr. Brevers, a fogorvos, vidám dalt adott elő. Utána következett a kantáta, amelyet Anna vezényelt, pálcával, igen szigorú mozdulatokkal. Aztán jött az ünnepély fénypontja: Santa Claus kiosztotta a kincses harisnyákat. Szép vörös köpenyt és hófehér pofaszakállat viselt a jóságos Santa Claus, polgári nevén Bimby úr, a híres klarinétos, az Euréka rövidárucég alkalmazottja.

Bimby úr szép beszédet mondott.

- Hát kedves fiúk és lányok, hát… ö… én nagyon messziről jöttem, onnan, ahol a madár se jár, jégen át és havon át… ö… az északi sarkról és ö… azért jöttem, mert azt hallottam, hogy a waubanakeei presbiteriánus vasárnapi iskola fiúcskái és leánykái nagyon jól viselték magukat, engedelmeskedtek jó szüleiknek és tanítóiknak. Ezért lemondtam a római pápával és az angol királlyal megbeszélt találkozómat és inkább eljöttem hozzátok saját személyemben.

Anna Vickers, mint rendezőségi tag, díszhelyen ült, az első padsorban. Kissé nyugtalanul nézte a karácsonyfa egyik alacsonyabban fekvő ágát, amelyen az egyik gyertya feje egyre lejjebb kókadozott. Szidta magát ideges félelméért, de azért mégis alig tudott Bimby úr gördülékeny humorára figyelni.

- Azt is hallottam, hogy ö… vannak köztetek néhányan, akik nem a legjobban viselkedtetek az elmúlt évben. Hallottam, hogy egyesek gyakran elmulasztották a vasárnapi iskola óráit. Azt hallottam, hogy osztályomban, illetve felhívott telefonon Ted Bimby barátom, aki a legfelsőbb fiúosztályt tanítja és elpanaszolta, hogy néha szép nyári napokon.

A gyertya egyre lejjebb hajlott, mint egy fáradt kéz. Anna ujjai megdermedtek a feszült várakozásban.

- …néha szép nyári napokon ennek az osztálynak néhány tanulója meglógott és halászni ment ahelyett, hogy az Úr igéjét hallgatta volna és szívébe véste volna azokat a tanulságokat, amelyeket Jákob és Ábrahám és a többi nagy bölcs cselekedeteiből le kell vonni.

A gyertya kanóca elérte a vattagomolyagot. A következő pillanatban szörnyű, vad láng csapott fel. Donelly tiszteletes és Bimby Santa Claus tátott szájjal, rémülten meredtek a félelmetes látványra. Anna hirtelen felugrott, félrelökte Bimbyt és az emelvényre rohant.

A kicsinyek sikoltoztak és teljesen oktalan, gyerekes félelmükben az ajtó felé rohantak.

Anna felkapta a gyékényszőnyeget, amely a szószéket díszítette és a lángoló fára dobta. A szőnyeg nem borította el az egész tüzet és ezért Anna kezével ütötte a lángokat. Irtózatos fájdalom mart bele, rosszabb volt, mint a fogfájás. Dühöngött és azt mondta: „ó, Istenem”, olyan hangon, amely rosszabb volt, mintha azt mondta volna: „Az istenit”.

Aztán végigvágódott a földön. Miközben zuhant, még megállapította, hogy a tüzet sikerült elfojtania és hogy dr. McGonegal a mosómedve bundáját dobta a fára. Anna remélte, hogy a bunda nem fog megégni.

Utána két hétig ágyban fekvő beteg volt. Dr. McGonegal kijelentette, hogy nem maradnak rajta csúnya hegek, legfeljebb egy-két halvány folt a csuklója körül. E két hét alatt Anna volt a város hőse.

Donelly tiszteletes mindennap meglátogatta és Bimby úr értékes üveggyöngy-nyakláncot vett neki. Apja az ágya mellett ült és felolvasta a „David Harum“-ot. A „Waubanakeei Hírnök” azt írta, hogy Anna méltó társa Susan B. Anthonynak, Erzsébet királynénak és az Orleans-i szűznek.

De legnagyobb élménye mégis az volt, hogy egy szép napon beállított hozzá Oscar Klebs homéroszi homlokával, fehér szakállával és csendes kétségbeesésével.

Vickers professzort kissé meglepte és zavarba hozta ez a proletár vendég. Bevezette lánya szobájába és erőltetett vidámsággal bejelentette: „Hoztam neked még egy vendéget, drágám”.

A hősi nimbusz felbátorította Annát, hogy erélyesebben lépjen fel kedves, de kissé még mindig apáskodó apjával szemben. Bátorsága odáig ment, hogy csaknem hitvesien erélyes fejmozdulattal intett neki az ajtó felé. így aztán egyedül maradt Oscarral.

Az öreg ember leült az ágya mellé, megveregette a kezét.

- Nagyon derék dolog volt, kisasszonykám. Nem vagyok olyan bigott, hogy azt higyjem, azért történt az egész, mert templomban voltak. Azt hiszem, nem. De én azért jöttem… azt akarom mondani, kicsi Anna: azért ne higyje, hogy maga most hősnő. Nem a hősiesség az élet. Gondolkozni: ez az élet. Isten vele kisasszonykám, most elmegyek.

Ez volt a legrövidebb lejáratú vendége Anna még egy hétig maradt ágyban. Ezalatt nem kellett agilisnak lennie és csekélyjelentőségű ügyekben fontoskodnia. Ráért gondolkozni az ágyban. Ez volt életében eddig az első hét, amikor zavartalanul gondolkozhatott.

Mindig úgy érezte, hogy Oscar Klebs az ágya mellett ül és megkérdezi, hogy mire gondol.

- Hm. Hát bizony, - töprengett - élveztem a helyzetemet. Hősnőnek lenni! Még annyi időm sem volt, hogy átgondoljam a dolgot és már el is oltottam a tüzet. Hát ez bizony szép dolog volt Annie. Igen, drágám. Bimby úr majd meghalt a rémülettől, Donelly tiszteletes szintén. Te azonban nem. Na és aztán! Éppen csakhogy gyorsabb a mozgásod, mint a többieké, ennyi az egész. De azt mégsem tudtad elérni, hogy Adolph szeressen.

- Ó, Istenem, add, hogy erős legyen a lelkem és ne örüljek túlságosan a sikernek. „Mert ki megyen majd fel az Úr hegyére és ki áll majd meg az ő szent színe előtt? Az, akinek tiszta a keze és szívében is tisztaság lakozik”.

- De azért mégis csak eloltottam azt a tüzet, mialatt az összes férfiak tátott szájjal bámultak, a mindenségét neki!

5

A point royali női főiskola szép kis épületcsoport. A György-stílusú téglaépületeket pázsit, tölgyek és szilfák veszik körül a Housatonic folyó menti domboldalon, Connecticut államban.

Anna Vickers apja halála után örökölte annak egész vagyonát, ezer dollárt. (Vickers igen szerényen, és finoman halt meg - ilyen ember volt világéletében.) Anna, hogy a tanuláshoz szükséges pénzt megszerezze, felszolgált a Dawley pavilonban, az intézet éttermében és különböző szociológiai értekezéseket korrigált.

Most, 1910 őszén, harmadéves volt.

Tizenkilenc éves volt ekkor és „ijesztően egészségesnek” látszott Ez különben a saját kifejezése volt. Meglehetősen magas, nagycsontú lány volt, némileg hízásra hajlamos és ezért rendszeresen tornászott. Barna haját csak a legvadabb igyekezettel tudta arra kényszeríteni, hogy ne lázadjon fel a fésű és a kefe uralma ellen. A szeme volt a legszebb rajta. Sápadt arcbőréhez képest meglepően fekete volt ez a szempár, amely sohasem nézett közömbösen, hanem villámgyorsan fejezte ki Anna jókedvét vagy dühét. Bár csípőben hízás veszélye fenyegette, lába gyönyörű, karcsú volt, erős keze pedig hosszúkás és keskeny. Mindig csendes, nyugodt embernek tartotta magát, úgy érezte magát, mint egy mezei egér ezek között a pompázó Ötödik Avenue-i, Farmington-i és Brooklyn-i lányok között, - de azért tulajdonképpen sohasem volt halkszavú és sohasem volt engedelmesen kedves, még egy pittsburghi acélkirály lányához sem. Sohasem volt nyugodt, mindig vagy felháborodott volt, vagy nagyon jókedvű, vagy mélyen szomorú, vagy levert (Lindsay Atwell később „borongásnak" nevezte ezt a hangulatát). Ha Point Royalban bemutattak egy darabot és a lányok kritikája ez volt: „Egész jó volt ez a darab", vagy „Na, ez gyenge volt" - Anna ilyenkor órákig (no, vagy legalábbis percekig) sétált fel és alá, gyűlölte az intrikust, együtt ujjongott a hősnővel és gyakran szerelmes volt a hősbe.

Jelentős személy lett az iskolában anélkül, hogy erre törekedett volna. Tagja volt a basketball-csapatnak, titkára volt az óvatos Szocialista Klubnak, alelnöke volt az Ifjú Nők Keresztény Egyesületének és megvolt minden reménye,

hogy jövőre, ha negyedéves lesz, megválasztják osztályelnöknek.

Két évig külön szobája volt, az idén azonban csinos lakosztályát (vízvezeték is volt benne) megosztotta Eula Towersszel, a finom és sápadt Eulával, aki szerette a félhomályt, a tompa színeket, a bájos és sápadt halványzöld művészetet. Tipikus „fin de siécle“ széplélek volt, csak éppen tíz évvel elkésett. Eula készítette a legtöbb rajzot az osztály évkönyve számára, fiatal hölgyeket festett, igen artisztikus, prerafaelita és meglehetősen kifejezéstelen fiatal hölgyeket, akiknek hattyúnyakuk volt, keblük viszont hiányzott.

Anna mindig csodálta Eulát, de sohasem tudta kiismerni. Anna más fából volt faragva. Ügyesen be tudott kötözni egy basketballozás közben megsérült lábat, sokáig tudott töprengeni egy szociológiai tanulmány statisztikai adatai fölött és hazug kedélyességgel át tudta hidalni az Ifjú Nők Keresztény Egyesületében felmerült súlyos nézeteltéréseket, amelyek akörül keletkeztek, hogy rendezzenek-e közös szabadtéri gyűlést a betheli főiskola I. N. K. E.-ével vagy nem. Ezekhez a dolgokhoz kitűnően értett, viszont mindig mély bámulatba ejtette, hogy Eula társnőiről portrékat készít, egyszerre öt karkötőt hord, néha turbánt visel és a point royali „Irodalmi Árgusba" ilyen megható költeményeket ír:

Ó éj, sötét, félelmes éj, komor
Ó éj, magányosan bolyongok
Kedvesem, jaj, nagyon messze honol
A halott hold alatt.

Ezenkívül Eula gazdag is volt Apja tekintélyes gyógyszernagykereskedő volt Buffalóban. Anna ragaszkodott ahhoz, hogy fizeti a szobabér rá eső felé, azt viszont megengedte, hogy Eula bútorozza be és díszítse fel két szobájukat. Ez volt aztán a lakberendezés! Eula imádta a halk pasztellszíneket és került mindent, ami a gyógynövénynagykereskedelem világos precizitására emlékeztetett. Az egyik szobát hálónak, a másikat dolgozószobának rendezte be. Ez utóbbit „műteremnek" keresztelte el és uralkodó színévé a feketét és a halványlilát tette. Arany és halványlila japán dísztárgyakat akasztott a meszelt falakra, melyek a minden szépérzéket nélkülöző iskolai vezetőség jóvoltából krémszínűek voltak. A berendezési tárgyak ezek voltak: fekete szőnyeg, fekete selyemmel (borított kerevet, amely olyan széles és olyan előkelő volt, hogy az ember hátfájást kapott, ha sokáig ült rajta; fekete festett székek, halványlila kárpitozással és képek, képek, képek… Aubrey, Beardsley, Bakst, Van Gogh, továbbá Richard Mansfield értékes autogramos fényképe és megszámlálhatatlanul sok japán nyomat, valószínűleg nem Japánból.

Miután Eula így megvetette a művészi környezet alapját, hozzálátott a fény tompításához és a levegő kirekesztéséhez. Három gázlámpa volt a szobában, kettő a két íróasztalon és egy a mennyezeten. Eula mindegyiket háromszoros, halványlila selyemfüggönyökkel és fekete bársonydrapériákkal „enyhítette".

Egy kis asztalra pedig aranyozott vas Buddha szobrot tett.

Anna egyre nyugtalanabb lett, de nem szólt semmit. Töprengve mondta magában: „Érdekes, úgy látszik nem sokat értek a művészethez".

Amikor Eula végre befejezte gyönyörű művét, ragyogó arccal mondta Annának:

- Ugye minden nagyon édes? Itt Point Royalban a legtöbb szoba olyan rideg és barátságtalan. Szörnyen férfiasak, közönségesek és gyógyszertár-ízűek. Most legalább lesz egy igazi szalonunk, ahol beszélgethetünk és lustálkodhatunk és fogadhatjuk vendégeinket. És óóóóó, álmodozhatunk! Most még a hálószobát akarom rendbe hozni. Tudod, itt is fekete lesz az alapmotívum és sötét rózsaszínnel élénkítjük. Az ablakra szintén fekete bársonydrapéria jön, de…

- Hallgass ide, - mondta hirtelen Anna. Egyszerre elszállt belőle minden tisztelet a magasabb rendű, finom dolgok iránt és követelő vágyat érzett világosság és friss levegő után. Ez volt a két legnagyobb istenség az ő kis szigorú panteonjában, amelyben ezenkívül még oltára volt a bátorságnak, a tisztességnek és a valósággal einsteini kíváncsiságnak aziránt, hogy mi mozgatja a világot. - Ez a szoba mindenesetre nagyon csinos, drágám. Határozottan hatásos. Igen valóban szép. Azonban nem akarok semmiféle nehéz függönyt és gyönyörű lámpaernyőt a hálószobában. Nekem levegőre van szükségem. Ha nincs ellene kifogásod, a hálóba fogom bevinni az íróasztalomat és az ablak mellett fogok dolgozni. A lámpára közönséges zöld üvegernyő is jó lesz. Te megtarthatod ezt a szobát. A hálószobába beteszünk majd két tábori ágyat, két ruhaszekrényt és egy gyékényszőnyeget. Másra nincs szükség.

Eula a mellét verte ilyen éktelen filiszterség hallatára. (1910-et írtak, akkor még divatos volt a „filiszter” kifejezés). Úgy vonított, mint egy temetési ezüsttrombita.

- Anna! Egyetlen életem! Hiszen én azért csináltam az egészet, mert az hittem, hogy tetszeni fog neked, hogy szeretni fogod! Ó, ha szóltál volna!

- Hogyne, hogyne! A szalon tagadhatatlanul csinos. De be kell látnod, hogy szükségem van egy olyan szobára is, ahol dolgozni lehet.

- Hát persze, egyetlenem. Úgy, ahogy neked tetszik.

Eula odasiklott Annához, mint valami kígyó, magához szorította és megcsókolta a nyakát.

- Nem akarok mást, mint ami neked is jólesik. Mindent meg fogok tenni, hogy tehetségem hozzájáruljon nagyságod emeléséhez…

- Nonono, hagyd abba! - Annát inkább nyugtalanította, mint bosszantotta ez a kissé nyálkás támadás. - Most sietnem kell, tornászni megyek - mormogta, kiszakította magát az ölelő karokból, felkapta skót sapkáját és elment.

- Nagyon furcsa. Nem szeretem, ha lányok így ölelgetnek. Isten bizony, egészen megijedtem. Ez nem volt olyan jó, mint mikor Adolph… - töprengett Anna, miközben a könyvtár felé igyekezett.

De később, miután egy boldog órát töltött Danby „Az adózás alapelemei, különös tekintettel a vámokkal való kapcsolatára" című munkájának társaságában, enyhültön sóhajtott fel:

- Azt hiszem, csak olyan hülye kis iskoláslányrajongás az egész. Nem kell mindjárt mindenfélére gondolni, mert az embert megcsókolja. Utóvégre mi vagyok én? … De abból nem lesz semmi, hogy babiloni vagy... karthágói, vagy… nem is tudom milyen dekorációval tömjük tele a hálószobát.

Nem is lett belőle semmi.

Eula egy darabig még panaszosan nyafogott ugyan, amiért a hideg éjszakákon is nyitva maradt az ablak, de azért társaságban azzal dicsekedett, hogy „milyen nemes spártai egyszerűséggel rendeztük be hálóhelyiségünket“.

A harmadik tanév harmadik napján hat lány ült Eula „szalonjában”. A szoba berendezése még nem volt teljesen kész, de már ott volt a széles fekete kerevet és már volt néhányszáz japán nyomat a falon. A hat lány egy gyorsforralót ült körül, amelyben sajtoslepény rotyogott vészesen. Az egész kép olyan volt, minthogyha 1932-ben a harvardi, yalei vagy princetowni egyetem egyik szobájában hat fiatalember üldögélne egy üveg értékes pálinka körül - a különbség csak az volt, hogy a sajtoslepény méregtartalma lényegesen erősebb volt, mint a pálinkáé.

A hat lány beszélt, trillázó hangon. Folyton fecsegtek. Remegő izgalommal fedezték fel az életet. Az első két főiskolai tanévben még csak iskoláslányok voltak. Most már azonban a nagy világ felé néztek, várakozással pillantottak az elé az idő elé, amikor már meglesz a diplomájuk, trónokat, birodalmakat és királyságokat fognak kormányozni, remek állásuk lesz a legjobb középiskolákban, vagy, legalább is előkelő férjük lesz (lehetőleg intellektuális pályán működő ember) és Franciaországban fognak utazgatni, vagy jótéteményeikkel boldogítják szegénysorsú és tanulatlan embertársaikat.

- Van az osztályban sok lány, aki egyszerűen csak férjhez akar menni. Én nem akarok férjhez menni. Mosdatni a csemetéket és hallgatni a férj előadásait reggeli közben! Én karriert akarok csinálni - mondta Tess Morrissey.

1910-et írtak. Ezek a lelkes lányok akkor még úgy beszéltek, mintha a házasság és a „karrier" okvetlenül ellenségek lennének.

- Ejnye, ejnye. Nem szép dolog így beszélni a családi életről - mondta Amy Jones. - Ne felejtsük el, hogy a civilizáció talpköve a család. Egy valóban derék asszony úgy hat a legáldásosabban a világra, ha jó példát mutat férjének és gyermekeinek.

- Ugyan, ti mind olyan ósdiak vagytok - tiltakozott Edna Derby. - Hát mit gondoltok, mért járunk főiskolára? Eddig a nők a férfiak rabszolgái voltak. Most azonban végre ütött a mi óránk. Szabadságot kell követelnünk és hírnevet és jogot ahhoz, hogy utazgathassunk - és általában mindent, ami eddig csak a férfiak előjoga volt. És főleg azt, hogy legyen saját pénzünk, amivel szabadon rendelkezhetünk. Én is karriert akarok csinálni. Színésznő leszek. Úgy, mint La Belle Sarah. Bizony! Rivalda, ragyogás, taps! Remek lesz. Milyen jó lesz beszívni a púder- és festékszagot az öltözőben, miközben mindenféle érdekes ember jön be gratulálni és ünnepelni. Csodálatos világ! Ez kell nekem, okvetlenül, de az is lehet, hogy tájkertészettel fogok foglalkozni, azt hallom, hogy azzal nagyon szépen lehet keresni.

- Meg kell jegyeznem - mondta Anna élesen, - hogy ha színésznő akarsz lenni, akkor nem elég, hogy ünnepelteted magadat, hanem mellesleg még játszanod is kell a színpadon.

- Természetesen. A mai színpad színvonalát akarom emelni. Manapság a színpad nagyon nívótlan. Shakespeare-szerepeket akarok játszani.

- Akármit beszéltek, - szólalt meg Mary Vance - én mégis azt hiszem, hogy Amynak van igaza. Nagyon szép dolog a karrier, én magam is tovább képzem magamat zongorában és bendzsóban, de nekem otthonra is szükségem van. Utóvégre azért tanulunk, hogy aztán hozzámehessünk valami rém rendes emberhez, aki okos, meg minden és nekünk az a feladatunk, hogy megértő élettársa legyünk és mellette álljunk és ketten együtt úgy nézzünk szembe az élettel, mint… mint - hiszen tudjátok, - az a francia király, meg a felesége.

- Én nem félek az élettől. Festő leszek. Műterem! Párizs! Ó, gyönyörű Párizs, ódon szürke város a Szajna partján. Vásznaim örök időkig díszei lesznek a szalonok falának, - szavalta.

- Én pedig írni akarok - mondta álmodozva Tess.

- Mit? - csapott le rá Anna.

- Hát úgy általában. írni. Verset, tanulmányt, regényt, kritikát, meg mindent. Valószínűleg majd úgy kezdem, hogy lektora leszek egy nagy kiadóvállalatnak. Vagy beállók egy new yorki lap szerkesztőségébe. Már most is van egy remek tanulmánytémám. Azt alkarom megírni, hogy a könyvek a legjobb barátaink és sose csüggedjünk, ha a sors mostoha hozzánk. Te meg miért mondasz mindig ellent, Anna? Csak nem akarod azt mondani, hogy neked is a családi tűzhelyszakma a legrokonszenvesebb? Utóvégre nem azért tanultál. Te nem akarsz karriert csinálni?

- De mennyire akarok. Mindjárt megmagyarázom, hogy mi a különbség köztem és köztetek, dilettánsok között. Ti mind Máriák vagytok és nekem az a véleményem, hogy annakidején Máriának jutott osztályrészül a nehezebb sors. Az a különbség köztünk, hogy én dolgozni akarok. Annyi pénzt és sikert akarok, amennyit csak elbírok, de dolgozni akarok érte. És különben is! Nekem az a célom, hogy valamilyen módon hassak az emberiségre. Nem mondom, ha úgy tudnék festeni, mint Velázquez, hogy az embereknek kiesne a szemük a bámulattól a képeim előtt, vagy ha úgy tudnám játszani lady Macbeth-t, hogy a nézők lefordulnának a székükről, akkor én is boldogan foglalkoznék ilyesmivel. De jelentéktelen kis havas tájakat pingálni.

- De Anna, igazáááán! - kiáltott fel Eula.

- …vagy Charles Kleint játszani: mindez nem ér egy fabatkát sem. Olyasmit akarok csinálni, ami megkapja az embereket, hogy mit, azt még nem is tudom, hiszen most még nagyon tudatlan vagyok. Talán misszionárius leszek. De lehet, hogy ez csak egy mód arra, hogy az ember kijusson Kínába- Esetleg orvosnő leszek. Talán egy jótékonysági telepen fogok dolgozni. Nem tudom még. Csak azt tudom, hogy a nehezebb végénél akarom megfogni az életet.

- Hát persze - mondta kenetteljes hangon Tess, a jövendőbeli zseniális író - én is segíteni akarok az emberiségen és meg akarom mutatni a magasabbrendű dolgokat.

- Persze nem akarok bolondságokat csinálni, nem akarok leutazni a déltengeri szigetlakokhoz, hogy megtanítsam őket nadrágot viselni. Én azt akarom… - Anna nehezebben fejezte ki magát, mint a többiek, mert ha kezdetleges formában is, de mindig volt valami mondanivalója - tudjátok, ez pontosan úgy van, mint H. G. Wells új regényében, a „Tono Bungay“-ban. Azt szeretném, hogy legalább egymilliomod részem lehessen abban, hogy ez a szerencsétlen hájfejű emberi fajta egy kicsit jobban hasonlítson az angyalokhoz.

- Nahát Anna Vickers, - kiáltott fel a finom Amy Jones - igazán nem szép dolog hájfejűnek nevezni az emberi fajt, amelyet Isten a maga képmására teremtett, amint azt a bibliából tudjuk.

- Közlöm veled, hogy Keresztelő Szent János a maga szülővárosát viperafészeknek nevezte. Sajnos azonban, mi még annyit sem érünk, mint ők, mert nem vagyunk olyan simák és mozgékonyak, mint egy tisztességes vipera. Több méregre volna szükségünk, nem pedig kevesebbre. Mi mindannyian olyan… olyan átkozottan puhák vagyunk. Félünk az élettől!

Ebben a pillanatban berobbant a szobába Francine Merriweather. Az élet céljáról szóló vita egyszerre összezsugorodott és meghalt, amikor Francinc a görög tragédiák hősnőinek modorában elsikoltotta magát.

- Ide figyeljetek, gyerekek! Mit szóltok hozzá?! A Sigma-Digamma-banda Snippy Muellert akarja az osztályelnökségre jelölni és Gertie-t akarja megtenni az Irodalmi Kör elnökévé. Cselekednünk kell.

- De mennyire cselekednünk kell! - kiáltotta Anna. E pillanatban nyoma sem volt benne az emberiség jövendő megváltójának: csupa lendület és energia volt. - Lányok, jelöljük elnöknek Mag Doughertyt! Gyerünk, gyerünk, nyomban munkához kell látnunk. Ha nincs kifogástok ellene, magamnak foglalom le az alelnöki tisztet. Mitzi Brewert majd titkárnak jelöljük.

- De hiszen még tegnap azt mondtad róla, hogy ledér macska - siránkozott Edna Derby.

- Igen, - mondta Anna valamivel bizonytalanabbul - de nem gondoltam egészen komolyan. Különben is, ha őt jelöljük, akkor valószínűleg megkapjuk a Zenekör összes szavazatait. A zeneköriek hülyék ugyan, de szavazatuk éppen annyit ér, mint bárki másé.

- Nahát, Anna Vickers, te úgy beszélsz, mint egy kész politikus.

- Nem is gondoltad te komolyan, amit az előbb mondtál, hogy azt akarod, hogy az emberiség olyan legyen, mint H. G- Wells, satöbbi.

Annát ez őszintén megdöbbentette.

- Hogy én politikus vagyok? Te jó Isten! Hiszen a politikusok szörnyűek. Törődöm is én a politikával! Én most csak azzal törődöm, hogy összeállítsuk az osztály számára a legjobb jelölőlistát - már úgy értem, hogy a tőlünk telhető legjobbat.

A világmegváltás problémáit tehát kíméletlenül elvágta a gyakorlati élet és még kíméletlenebbül vágta el a politikai vitát egy még sokkal érdekesebb téma, amelyet az újonnan jött Francine izgatottan előadott.

- Mondjátok, lányok, ki látta már dr. Hargist, az európai történelem új tanárát? Én már voltam nála a szobájában.

- Milyen? - énekelték kórusban a lányok.

- Nagyon fess. „Csitulj repeső szívem!” Nem értem, hogy engedhette be az igazgatóság ebbe a kolostorba. Hallatlanul csinos, vöröshajú fiú.

- Nincsenek is szép vöröshajú férfiak. Vöröshajúban legfeljebb csak a nők szépek - mondta orrhangon Eula.

- Először nézd meg ezt a görög istent, aztán beszélj. A hajszíne olyan vörös, hogy az, már majdnem arany. És szép hullámos! És gyönyörű szürke szeme van és a bőre olyan szép barna, mintha egész nyáron mindig úszott volna és remek a válla és hogy mosolyog! Ifjú Portiák, valamennyien bele fogtok bolondulni.

- Hány éves? - kérdezte a kórus.

- Legfeljebb harminc. Azt mondják, hogy filozófiai doktor, Csikágóban és Németországban végzett. Fogadok, hogy ragyogóan táncol. Én bizony felveszem az európai történelmet. Aki velem tart, emelje fel a kezét! Szemmellátható többség.

Anna közben így gondolkozott:

- Ebben az esetben én nem veszem fel az európai történelmet… Pedig van még egy üres óra a tanrendemben… De én a tanrendembe mégsem veszek be görög isteneket. A férfiak vadállatok, akárminek látszanak is. Hogy is mondta az apám? „A férfi menyét, a nő vipera, a gyerek kukac” Bizony, a férfiak állatok… Hm. Ez az Eula mégis csak kezd az idegeimre menni... Esküszöm, hogy soha életemben nem fogok többé férfiak után bolondulni… Azért mégis meg kellene beszélni ezzel a Hargisszal, hogy felvegyem-e az európai történelmet.

6

Dr. phil. Glenn Hargis, Magister Artium, a point royalí főiskola helyettes történelemtanára, irodájában ült a Susan B. Anthony pavilon szuterénjében. Kis szoba, rózsaszín stukkós fal, a Parthenont ábrázoló nyomat, amely olyan ismert, hogy nyilván egyidős magával a Parthenonnal, lapos íróasztal, Világalmanach, Point Royal-i Értesítő, hatalmas osztálykönyv, a new haveni „Közlöny és Értesítő" legújabb száma és végül maga dr. Hargis. Ennél több nem volt a szobában addig, amíg azután Anna Vickers benyomult a helyiségbe. Ebben a pillanatban egyszerre megélénkült ez az odú, amely eddig csak osztályzatokról, bukásokról, feladatokról és kötelező olvasmányokról folytatott szomorú megbeszélésekhez szokott hozzá.

Dr. Hargis az íróasztal mellől felnézett Anna esőtől csillogó arcára és izgatott szemeire. Anna viszont lenézett őrá. Nyomban megállapította, hogy dr. Hargis nem az a „görög isten”, amilyennek a kiéhezett fantáziájú Francine látta, de mindenesetre jóalakú, egészséges, kellemes külsejű fiatalember, magas homlokkal és vidám szemekkel. Pipázott. Anna ezt minden érthető ok nélkül helyeselte, A point royali főiskola legtöbb férfitanára ősz, gondterhelt és félszeg volt, némi hajlammal az erkölcs és a mogyoróvaj iránt.

A tanár felállt. Hangja meglepően vékony, csaknem nőies volt, amikor megszólalt:

- Tessék. Mit parancsol?

Leültek. Annának imponált, ahogy a tanár a füstöt eregette a pipájából. Anna előrehajolt a vészesemlékű székben, amelyben tavaly olyan sok diáklány próbálta megmagyarázni a matematikatanárnak, hogy az ifjú nőnemű lények néha mért szeretik jobban a táncot, mint egy-egy mesteri differenciálszámítást.

- Van egy szabad féltízes órám, - hadarta Anna - és választhatok összhangzattan, Shakespeare és „európai világtört. 1400-ig” között.

- Mért nem veszi fel az összhangzattant vagy Shakespeare-t? Shakespeare kitűnő fickó. Az élet jó, egészséges örömeire tanított - azt hiszem, ezt a tárgyat meglehetősen elhanyagolják ebben a tisztaerkölcsű környezetben. Vagy mért nem veszi fel az összhangzattant? Az én történelmi kurzusom már a zsúfolásig tele van.

- Azt hiszem, nem sokra mennék az összhangzattannal. Sajnos, nem vagyok túlságosan művészi lélek. Valamikor orgonáltam ugyan a templomban, de énnél többre nem vittem a zenében. Ami pedig Shakespeare-t illeti - annak idején apámmal együtt hangosan olvastuk és nem szeretném most darabokra széttépni „elemzés” címén.

- Ez nagyon helyes, de ebben az esetben az európai történelmet sem volna szabad darabokra tépdesnie.

- Az más. Azt a tárgyat még egyáltalában nem ismerem.

- Nem mondaná meg nekem, kedves hm- kisasszony, hogy mért akar európai világtörténelmet tanulni, eltekintve attól az előnytől, hogy féltízre esik?

- Őszintén megmondom: meg akarom ismerni a történelmet. Tudni akarok. Remélem, hogy egyszer majd… Egy lány tegnap azzal vádolt, hogy politikusi hajlamaim vannak. Én megcáfoltam, de aztán gondolkozni kezdtem a dolgon és rájöttem, hogy talán nem voltam egészen őszinte. Lehet, hogy tényleg politikus leszek, feltéve, hogy a nők megkapják a választójogot. Utóvégre mért ne? Mindig szükség van valamilyen kormányra, még akkor is, ha nem egészen tökéletes és azt hiszem, nincs kormányzás politikusok nélkül.

- A politikusok, kedves kisasszony, csupán a közgazdaság szatócsai és remélem, tudja, hogy mi az általános véleményünk a szatócsokról. Fogják a Közgazdasági Igazságot és kis adagokban kimérik a vevőknek, tisztességtelenül, nagy haszon mellett.

- Igen, de… de akkor, nem gondolja, hogy a tanárok, sőt a főiskolai tanárok is, a tudomány szatócsai?

A tanár szélesen mosolygott.

- Lehet. És az írók a szépség szatócsai - előre megfontoltan megcsonkítják, kis csomagokba gyömöszölik, ragyogó címkét ragasztanak rá, átkötik műselyem zsinórral és valami jólhangzó név alatt eladják. Hogyne. És az ügyvédek az igazság szatócsai. Tudja mit, lehet, hogy tényleg politikust csinálunk magából. De mi köze mindennek az európai világtörténethez és reggel féltízhez - ami igen fagyos és szörnyű időpont ezen az északi tájon.

- Ha politikus akarok lenni, akkor szeretnék többet is tudni, mint új postaépületet kijárni. Passawumpaic Creek számára. Most, miután nem lesz több nagy háború, azt hiszem fontos volna Amerikát közel hozni Európához és én ennek az érdekében szeretnék dolgozni. Mindenképpen tudásra van szükségem.

- Ezennel felvettem tanfolyamomra - állt fel a tanár sugárzó arccal. - Talán érdekelni fogja, hogy ön az első fiatal hölgy e kultúrintézetben, akit szívesen veszek fel. Teszem pedig ezt azért, mert ön „tudni akar“. Kollégái, illetve kolléganői ép oly derűs ellenszenvvel viseltetnek a tanulás iránt, mint azok az ifjú urak, akiket a chicagói egyetemen és szülőhelyemen, az Ottwatamie-i főiskolán volt szerencsém megismerni. Bár az is lehet, hogy tévedek.

- Nem téved - mondta Anna komoran. - A nők szorgalmasak, de ritkán tudják, hogy miért szorgalmasak. Olyanok, mint a hangyák. Nagyon sok lány keményen dolgozik. Megtanulják kívülről az egész könyvet, de csak nagyon kevesen tudják, hogy mért tanulják meg és még kevesebben vannak, akik mást is olvasnak, mint amit a tanár előír-

- Ön természetesen mást is fog olvasni?

- Hát persze - mondta a lány őszinte meglepetéssel. Nem vette észre a tanár megjegyzésének halk iróniáját.

Miközben Anna a Diákönkéntesek gyűlésére igyekezett, elgondolkozva mondta magában:

- Nagyon rendes ember. Ez az egyetlen tanár, kivel érdemes beszélgetni.

A Diákönkéntesek intézménye főiskolaközi vallásos jellegű szervezet, amelynek tagjai a misszionáriusi pályára éreznek hivatottságot és olyan őszinte vággyal igyekeznek misszionáriusok lenni, hogy az idei negyvenkét point royali diákönkéntes közül később öten valóban misszionáriusok lettek. A Diákönkéntes-összejöveteleken zsoltárokat énekeltek, imádkoztak és előadásokat tartottak arról, hogy a kereszténység milyen szépen terjed Beludzsisztánban, Nigériában és Mexikóban. (Mexikó a point royali fogalmak szerint egyáltalában nem volt keresztény ország.

A mai előadó egy igazi misszionárius volt, aki most tért vissza Burmából. Nem beszélt az arany pagodákról és a pogány templomok harangjairól és arról sem tartott előadást, hogy kedves bennszülött nőkkel üldögélt a ködpárás rizsföldeken. Szerencsétlen gyermek-anyákról beszélt, lázjárványról és bőrbajos gyermekekről, akik a szemétben játszadoznak. Ebben a pillanatban Anna Vickerst a díszes mozaik templomoknál sokkal jobban érdekelte az éhező gyerekek táplálásának problémája. Egy csepp cinizmus sem volt a szívében, amikor a misszionárius így kiáltott fel:

- Ó, bárcsak támogatnátok bennünket, hogy elvihessük e szerencsétlenek közé Jézus igéjét és hogy e szegény pogányok éppúgy, mint a mi szeretett keresztény hazánk, megszabaduljanak a koldusok és éhező gyerekek szomorú látványától.

Anna helyeslőén bólintott - bár egy szót sem hallott. A vöröshajú Glenn Hargis járt az eszében.

Valóban szellemes ez az ember, vagy pedig csak úgy tesz?

Mért szeretem jobban a pipaszagot, mint azt a forró parfümillatot, amely Eulát folyton körülveszi?

És - gondolta szomorúan - mért voltam olyan szórakozott, mialatt egy igazi misszionárius beszélt eredeti élményeiről?

És egyáltalában: nős ez a dr. Hargis?

Dr. Hargis nem volt nős. Ezt huszonnégy órán belül megtudta az egész iskola.

Point Royalban nem szoktak agglegény-tanárokat kinevezni, főleg pedig nem csinos agglegényeket. Hargis azonban unokatestvére volt Point Royal néhai elnöknőjének, a szent emlékű dr. Merribell Peaselee-nek és ez elég biztosíték volt szolidsága mellett.

- Tudja Isten - mondta Mitzi Brewer, a harmadévesek állandó problémája - tudja Isten, rám azt a hatást teszi ez az ember, mintha pástétomot kapnék reggelire.

- Ne légy undok, - mondta Anna – dr. Hargis igen kiváló elme. Egyetlen gondja az, hogy a történelem tanulságaiból útmutatásokat szűrjön le számunkra, hogy átszervezhessük az emberi társadalmat. Igazi ideális tudós.

- Nézd csak Annie, engem hiába próbál arra tanítani, hogy átszervezzem a társadalmat. Az én programom ez: fütyülni kell a dékánra, ingyen autóbuszt kell szerezni a yale-i egyetemhez és minden este táncot rendezni. Ehhez mit szólsz? Persze te átkozottul erkölcsös vagy. Rossz rád nézni. De várj csak báránykám, majd eljön a te időd is. Te majd csak akkor fogod elkezdeni, mikor én már a hatodik csemetém számára horgolom majd a harisnyát.

- Egész beteggé teszel - mondta Anna olyan gyengén, hogy maga is meglepődött-

Bár Anna életmódja éppolyan feddhetetlen volt, mint a dékáné, dr. Agatha Snowé, bár csaknem bosszantóan egészséges és normális volt, a maga basketballjával és háztartástankurzusával, - lelke mélyén azonban mégis nyugtalanította és bosszantotta, hogy Point Royal gondolkozása (ha ilyenről egyáltalában beszélni lehetett) rendkívül konzervatív volt. Még mindig sötéten követte az öreg Oscar Klebs árnyéka. Bosszantotta, hogy alig akadt a lányok között egy tucat, aki ne tartotta volna a munkásokat alacsonyabb rendű lényeknek. Bosszantotta az a meggyőződésük, hogy New Washington (Ohio) szükségképpen többet ér, mint Bécs, Velence és Stockholm együttvéve. Anna megbízható kereszténynek, sőt jövendőbeli misszionáriusnak tartotta magát, de azért mégis elkeserítette az a felfogás, amely illetlenségnek tartotta, ha valaki a bibliát úgy akarta kritizálni, mint mondjuk Shakespeare-t. Amellett még Point Royal 1910-ben nem is volt annyira „fundamentalista”, mint egy 1810-es határmenti gyülekezet. A lányok nem azért fogadták el minden kérdezősködés nélkül a bibliát, mert szenvedélyesen lelkesítette őket, hanem egyszerűen azért mert nem érdekelte őket a biblia és a vallás annyira, hogy akár küzdöttek volna érte, akár pedig kételkedtek volna benne. Egyaránt hiányzott belőlük a hit ahhoz, hogy vakbuzgóak vagy ateisták legyenek. Anna tudta, hogy vannak nagyobb női főiskolák - Vassar, Wellesley, Smith - ahol a lányoknak egy kis töredéke a tudományt már egyenrangúnak tekinti a tenisszel. PointRoyal azonban, mint egy sereg más hasonló irányú középnyugati főiskola, megtestesítette azt a térre és időre kiterjedő amerikai gőgöt, amely szerint egyetlen üzletember magában egyesíti az 1600-as évek vallásosságát, 1700 hitvesi erkölcsét, 1800 közgazdaságát és 2500 technikai ügyességét.