Luana DaRosa

Fogadj vissza!

Hana Sheik

Madagaszkári küldetés

Marion Lennox

Hely az életedben

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© 2023, Luana DaRosa – Vinton Kiadó Kft., 2026
A mű eredeti címe: The Secret She Kept from Dr. Delgado
(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

© 2024, Hana Sheik – Vinton Kiadó Kft., 2026
A mű eredeti címe: Falling for Her Forbidden Bodyguard
(Harlequin Mills & Boon, Romance)

© 2023, Marion Lennox – Vinton Kiadó Kft., 2026
A mű eredeti címe: Her Off-Limits Single Dad
(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)
Fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA KÜLÖNSZÁM 135. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-161-7

A Romana különszám a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Luana DaRosa

Fogadj vissza!

1. FEJEZET

– Hogy érted, hogy nemet mondott?

A hír hallatán Celine dühös lett, de azonnal megbánta, hogy olyan hangosan beszélt. Az utóbbi időben Darius miatt gyorsan dühbe gurult.

– Nem tudom, mit mondjak még – válaszolta Sebastião, az ügyvéd, akit a sógora, Rafael ajánlott neki. – Peruban találtuk meg, és elküldtük neki a papírokat. Most pedig az ügyvédje felvette velem a kapcsolatot, és közölte, hogy a kliense nem fogja aláírni.

– Hat éve nem láttam azt az embert. Hogy utasíthatja vissza a válási papírok aláírását?

Hat éve nagy hibát követett el, amikor hagyta, hogy a barátja rábeszélje a házasságra. Darius anyja rendelkezett a szükséges vízumokkal, és el akarta hagyni Brazíliát. A férfi akkoriban orvostudományt tanult, Celine pedig éppen befejezte állatorvosi tanulmányait. Két éve voltak együtt, és már korábban is beszéltek házasságról, így amikor Darius megkérte, hogy maradjon vele, azonnal beleegyezett.

Aztán a férfi Peruba repült, hogy új vízummal visszatérhessen Brazíliába – és csak két nappal később közölte vele, hogy nem jön vissza, és hogy ne keresse többé.

– Megpróbálom egy perui kollégámmal elintézni, de úgy tűnik, a leveleink nem hatnak rá. – Sebastião egy pillanatig hallgatott, majd folytatta: – Miért nem akarja aláírni? Nina miatt?

– Nem, nem tudja, hogy van egy lánya. És most nem tudom, elmondjam-e neki.

A férfi kérésének ellenére akkoriban minden eszközzel megpróbálta felvenni a kapcsolatot Dariusszal, főleg miután megtudta, hogy terhes, de ő nem reagált. Végül összeszedte a bátorságát, hogy beadja a válópert, és eltemesse szerelmük utolsó maradványait.

És most Darius nem engedi elmenni? Ráadásul külföldön van?

– A bíróság ad önnek időpontot, és akkor Dariusnak indokolnia kell, miért nem hajlandó válni. Tehát ez még el fog tartani egy darabig.

Celine csalódottan sóhajtott.

– Rendben, köszönöm, Sebastião. Kérem, értesítsen, mit tehetek, hogy felgyorsítsam a folyamatot.

– Hamarosan visszahívom. Meg fogjuk oldani.

Miután befejezte a beszélgetést, Celine leült egy konyhai székre. Hetek óta nem érezte magát ilyen kimerültnek. Mi késztette rá, hogy hat év hallgatás után beadja a válópert? A reményt már régen feladta. A lányára és az új életére koncentrált – egy életre, amelyre a nehézségek ellenére is büszke volt mint egyedülálló anya.

A kérdésére a válasz a nővére, Maria személyében érkezett, aki éppen ekkor lépett be az ajtón, és kérdőn nézett rá.

– Ki rontotta el a napodat?

Celine letette a telefonját az asztalra, és nyögve eltakarta az arcát a kezével.

– Találd ki.

– Mi történt? – Maria leült a székre mellé.

Celine leengedte a kezét, és az asztalra tette.

– Úgy tűnik, Darius nem akar elválni.

Maria élesen beszívta a levegőt.

– Beszéltél vele?

– Nem, az ügyvédje beszélt az enyémmel. Most bíróságra kell mennünk.

Maria megpaskolta a karját.

– Az az önző szemétláda. De ha már idáig eljutottunk, ezt is meg tudjuk csinálni.

Celine-ben valami ellenállt a nővére szavainak, bár már rosszabbat is gondolt Dariusról. Hogy lehetne másképp nevezni egy férfit, aki közvetlenül a házasságkötés után elhagyta a feleségét?

– Talán nem éri meg a fáradságot. Soha többé nem akarok férjhez menni, és nincs időm a férfiakra gondolni. Neked köszönhetően a menhelyünknek újra van jövője.

Vidáman akart hangzani, de maga is észrevette keserű hangszínét. Mielőtt a nővére megismerkedett Rafaellel, együtt vezették a rendelőt. Azonban ez inkább Maria álma volt, mint az övé. Nem, ő azért jött ide, mert rosszul érezte magát a Dariustól való szétválás után.

Most, hogy Rafael is a rendelőben dolgozott, ő inkább tanácsadói szerepet töltött be, mint azt be kellett vallania magának.

– Ne add fel, Cee. Nem fogja megúszni. – Maria keresztbe fonta a karját, és dühösen felsóhajtott. – A férfiak tényleg zakkantak.

– Mondod ezt te a tökéletes férjeddel és az édes kisbabáddal. – Celine nevetett, amikor nővére kissé elpirult.

Mintegy végszóra ismét kinyílt az ajtó, és Rafael mosolyogva jelent meg a küszöbön, egy babahordozóval a kezében. Amikor meglátta alvó unokahúgát, Samet, Celine haragja és frusztrációja azonnal elpárolgott.

Rafael letette a babahordozót, és megcsókolta Maria haját.

Celine pont ezért akart elválni. Szerette volna megkapni az esélyt egy ilyenre.

– Fesd az ördögöt a falra… – mondta, de viszonozta a férfi mosolyát.

– Á, ha épp rólam pletykáltok, akkor jobb, ha mi megyünk, különben soha nem jutok ki innen.

Maria nevetve felállt. Rafael és Celine jó éjszakát kívántak neki, aztán Maria felemelte a hordozót. Rafael újra Celine felé fordult:

– Ó, majd elfelejtettem: ma reggel valaki rólad kérdezett.

Celine a homlokát ráncolta. A betegei nem keresték. Míg Rafael és Maria főleg az állatkórházban dolgoztak, ő sokat utazott, és főleg haszonállatokat kezelt.

– Elmondta, mit akar? Engem senki se hívott.

Rafael megrázta a fejét.

– Nem, csak azt, hogy beszélni akar veled. Megkértem, hogy este próbálkozzon újra.

– Megmondta a nevét?

Rafael rövid pillantást vetett rá.

– Nem, és nem is kérdeztem, mert éppen vészhelyzet volt.

– Értem, köszönöm.

Miután kikísérte őket az ajtóig, Celine elgondolkodott a titokzatos érdeklődőről. Talán valami magánügy? Ezt is valószínűtlennek tartotta. Mivel sokat volt úton, alig voltak barátai, akik csak úgy beugrottak hozzá.

Amikor a következő pillanatban kopogtak, az ajtóhoz rohant.

– Itt felejtettetek…? – Kábultan elnémult, amikor meglátta az arcot, mely hat éve kísértette. – Darius…

Dariust a legkülönbözőbb érzések árasztották el, miközben ült a kocsijában a sötétben, és nézte a házat, ahol a külön élő felesége lakott. Mit mondjon neki?

Szükségem van a vízumra a munkámhoz. Maradhatnánk még három hónapig házasok?

Ezzel nem fogja meggyőzni – márpedig feltétlenül szüksége van a segítségére. Valószínűleg a pokolba fogja küldeni, és ezzel tönkreteszi a brazíliai jövőre vonatkozó terveit. Persze nem is érdemel mást. A múltbeli fájdalom űrt hagyott benne, amelyet soha nem tud kitölteni.

Elhagyta Brazíliát, hogy visszatérjen, miután elintézte a házassági vízumot. Amikor anyjának elmondta, az elárulta neki közös távozásuk valódi okát.

Először azt állította, jövedelmező üzlet vár rájuk Peruban. Apja hirtelen halála után, több mint húsz évvel ezelőtt megalapította a Delgado Cosmetics céget, hogy megélhetést biztosítson magának és neki. Eleinte otthonról dolgozott, de hamarosan kiváló hírnevet szerzett magának Brazíliában, így a Delgado népszerű márkává vált – ezért költöztek Brazíliába. Egy idő után azonban a forgalom visszaesett, mire anyja kockázatosabb befektetéseket eszközölt, és kétes hiteleket vett fel. Végül a hitelezők elől menekülve el kellett hagynia az országot. Elmondta Dariusnak, hogy ő is életveszélyben lenne, ha visszatérne Brazíliába, akárcsak újdonsült felesége.

Az uzsorás bűnözőktől való félelmében tehát Darius hallgatott, bár közben őrlődött belül.

Kiegyenesedett, amikor nyílt az ajtó, és két alak jött ki a házból, és integetett a megvilágított folyosón álló nőnek.

Celine.

Összeszorította az ajkát, amikor régóta elfojtott érzései felszínre törtek. Sok energiát fektetett abba, hogy elnyomja őket. De csak akkor valósíthatja meg álmait, ha Celine-nel még egy darabig házasok maradtak. Beleegyezik vajon? Egyáltalán meghallgatja-e?

Legalább meg kell próbálnia, bármennyire is rosszak az esélyei. Miután a két látogató elment, Darius mély levegőt vett, aztán kiszállt, és elindult a főépülettel szemben álló kis ház, az állatkórház felé, amelyet Celine és Maria szülei vezettek, mielőtt nyugdíjba vonultak.

Meglepte, hogy Celine visszatért Santarémbe, mert valójában a nővére, Maria álmodozott róla, hogy átveszi az állatmenhelyet és az állatkórházat. Celine még azt is mondta, távol akar maradni, hogy nővérének engedje át a helyét.

Talán azért tért vissza, mert őmiatta új jövőt kellett építenie magának?

Ideges energia szállta meg, amikor az ajtó előtt állt, és elolvasta a család nevét a fatáblán: Dias. Nyelt egyet, aztán kopogott.

Pár másodperc múlva kinyílt az ajtó.

– Itt felejtettetek…?

Celine elhallgatott, és elhűlve bámult rá. Amikor megértette, mi történik, elgyötört kifejezés villant a szemében, és a férfi fizikailag is érezte a fájdalmát.

– Darius… – De a hangjában vágyakozás is csengett.

– Szia, Cee.

Darius nem tudta, mit mondjon. São Paulóból jött, ahol egy brazil profi futballcsapat orvosaként dolgozott. Semmi sem készítette fel erre az ösztönös reakcióra, mert Celine most olyan gyönyörű volt, hogy nem tudta megérteni, mit látott őbenne valaha is.

Egy pillanatig Celine vonásai lágyak maradtak, és szerelmük emlékei áradtak Darius felé. Aztán megkeményedett az arca.

– Remélem, azért jöttél, hogy aláírd a válási papírokat – jelentette ki jeges hangon.

– Igen. Csak előbb beszélni akartam veled.

– Most akarsz beszélni? Hat év hallgatás után normális beszélgetést akarsz folytatni, mintha mi sem történt volna?

Darius az ajkát rágta. Tudta, hogy nem lesz könnyű, főleg hogy volt valami közös bennük: mindketten hihetetlenül makacsok tudtak lenni, még apró dolgokban is. Ez a tulajdonságuk még jobban felizzította köztük a tüzet.

– Most se folytatunk teljesen normális beszélgetést, és nem is éreztettem veled, mintha mi sem történt volna – vágta rá Darius. – Ha adsz egy kis időt, talán elkezdek alázatoskodni, hogy végre lezárhasd ezt a dolgot. Nem azért vagyok itt, mert vissza akarlak kapni.

– Remélem is.

– Talán van egy kis időd rám… – Most már a szemébe mert nézni.

– Itt nem tudok beszélni. – Gyorsan hátranézett. – Meddig maradsz?

Darius most már reménykedett.

– Egész héten szabadságon vagyok. A csapat éppen befejezi a Copa Américát, már a válogatottal edz.

– A Copa? Te mit csinálsz a…? – Amikor lépéseket hallott a ház hátsó részéből, Celine újra hátranézett. Aztán kijött, és becsukta maga mögött az ajtót. – Holnap el kell mennem egy farmra. Velem jöhetsz, és útközben beszélgethetünk.

– Van valakid? – szaladt ki Darius száján.

Papíron még házasok, de Celine természetesen a saját útját járja. Ezért küldte el neki a papírokat? Mert hozzá akar menni egy másik férfihoz? Ez a gondolat furcsa rossz érzést benne, amit nem akart tovább vizsgálni. Végül is ő hagyta ott Celine-t annak idején.

– És ha igen? A férjem hat éve nem mutatkozik.

Darius a fejét csóválta. Bár soha nem tudta eltemetni iránta táplált érzelmeit, azért jött ide, hogy megvalósítsa álmát, és valahogy lezárja ezt a dolgot.

– Jó, veled megyek. – Talán ez az egyetlen esélye, hogy elmagyarázza neki, miért ment el akkor, és miért kell még egy kis idő, mielőtt aláírja a papírokat.

– Akkor gyere ide hatkor. Maradj a kocsiban, én odamegyek az enyémhez, aztán kövess. Senki sem veheti észre, hogy itt lógsz. – A hangja még mindig jeges volt, de a fájdalom mögött Darius felismerte azt a Celine-t, aki akkoriban feleségül ment hozzá, hogy együtt lehessenek.

Még mindig nagyon hasonlított arra a nőre, akibe beleszeretett. Nehéz volt visszafogni régi érzéseit, ezért emlékeztette magát, hogy csak egy bizonyos okból van itt. Időre van szüksége, hogy tisztázza magában, hogyan tovább, és remélte, Celine megadja neki ezt az időt.

Három hónap, a szezon végéig. Ennél többre nincs szüksége.

2. FEJEZET

Celine kortyolt egy kis kávét, remélve, hogy az elűzi félelmét. A tegnap esti váratlan látogatás annyira megviselte, hogy fél éjszaka nem aludt, és még mindig fel volt dúlva.

Darius visszatért – és beszélni akar vele.

Sok éven át vágyott erre, hogy végre lezárhassa az egészet. Mivel anyja vízumával tartózkodott Brazíliában, a házasságkötés után el kellett hagynia az országot, hogy házassági vízumot igényeljen. Bár a búcsú nehéz volt, Celine tudta, hogy csak néhány hétre szól, és utána senki sem veheti el tőle Dariust.

Soha nem gondolta volna, hogy a férfi véget vet a kapcsolatuknak. Csak annyit mondott neki, hogy nem akar visszatérni, de nem magyarázta meg, miért nem. És nem is adott neki lehetőséget, hogy megküzdjön érte.

További négy héttel később megkapta azt a hírt, amely alapvetően megváltoztatta az életét – és még fájdalmasabbá tette az elválást.

Nina gondolata fokozta idegességét. Darius nem tudja, hogy van egy ötéves lánya. Ezt meg kell beszélnie vele. És a reakciójából megtudhatja, milyen emberré vált az elmúlt hat évben.

Eddig csak annyit mondott Ninának, hogy az apja nincs ott, és nem is lesz. Most már mesélnie is kell majd róla. Hogyan kezdjen hozzá? Először meg kell értenie, miért bukkant fel most az életében, ahelyett hogy egyszerűen aláírta volna papírokat.

– Jó reggelt. – Celine felnézett, amikor lánya pizsamában, láthatóan álmosan belépett a konyhába. – Korán keltél, amor.

Nina csak megvonta a vállát, felmászott mellé a székre, kezeit az asztalra tette, és ráhajtotta a fejét.

– Éhes vagy? – Amikor a lánya bólintott, Celine felállt, kivett egy tálat a szekrényből, és müzlit töltött bele. – Ma marhákat kell oltanom. Tia Maria mindjárt ideér, és elvisz az óvodába. – Kivette a hűtőből a szójatejet, öntött a müzlire.

Míg Nina elkezdett enni, Celine az ablakhoz lépett, és figyelte, ahogy Maria éppen megérkezik, és kiszáll az autóból. Kicsit távolabb az utcán egy ismeretlen autó állt. Mivel sötétített ablakai voltak, nem látta, ki ül benne. Darius az?

Megfordult, amikor a nővére kinyitotta az ajtót, és bejött.

– Jó reggelt, édesem – köszöntötte Maria az unokahúgát, aztán Celine-re nézett. – Minden rendben?

– Igen. Csak hosszú nap áll előttem, és nem igazán várom. – Mielőtt Maria tovább kérdezhette volna, Celine a vállára vetette a táskáját, és fogta a kulcsait. – Megyek, drágám. Ne szöszölj sokat a reggelivel! – Megcsókolta Nina haját, sietve kiment, és becsapta maga mögött az ajtót.

Lelkifurdalása volt, amiért nem beszélt Dariusról a nővérének, de először neki magának kellett megemésztenie a dolgot.

Az elmúlt években Maria pótolhatatlan volt, és minden erejével támogatta, főleg a terhessége alatt. Megpróbálta minél jobban viszonozni neki azzal, hogy segített a rendelőben, amikor csak tudott – bár kevesebbet, mióta Rafael is ott dolgozott. És nem tudta, hogy is hálálhatná meg Maria segítségét.

Táskáját a kisteherautó hátsó ülésére dobta, hátranézett a házra, és megkönnyebbülten látta, hogy Maria nem áll az ablakban. Aztán tekintetét az ismeretlen autóra vetette. Mintha valami jelre várt volna, Darius kiszállt, és felé sétált, miközben távirányítóval bezárta az ajtókat.

Celine gyomra összeszorult. A perui élet láthatóan jót tett neki. Míg a kifakult farmer és a régi tornacipő illett a kiránduláshoz, a frizurája és drága karórája elárulta, hogy sikeres orvos. Barna haja oldalt rövid volt, felül hosszabb. Legszívesebben végigsimította volna az ujjaival.

– Buenos dias – köszönt Darius, és beült a vezető melletti ülésre.

Diszkrét, kesernyés illata hangsúlyozta tökéletes férfiasságát, és felidézte Celine-ben az emlékeket, amikor utoljára érezte ezt az illatot – a polgári esküvőjük után, a nászéjszakán.

Ez nagyon rossz. Darius elmenekült a felelősség elől. Nem szabad belemerülnie azoknak az időknek az emlékeibe, amikor legyőzhetetlennek és elválaszthatatlannak hitte magukat.

– Darius. – Biccentett, és beharapta az ajkát, miközben testének árulkodó reakciója jelezte, hogy a férfi közel van hozzá. – Ezzel jársz vidéken? – tette hozzá, miközben nézte drága autóját.

– Bérelt kocsi. Mindenesetre jobb, mint az elektromos, amit São Paulóban vezetek.

– Elektromos autóval jársz?

Celine elnyomta belső feszültségét, és megpróbált a szavaira koncentrálni. Ellenállt a kísértésnek, hogy kövesse Dariust az interneten, mert azzal csak fájdalmat okozott volna magának.

Lényegében a férfi most már idegen volt számára. És mégis izgalmat érzett.

Pedig ez az a férfi, aki néhány nappal az esküvő után otthagyta egyedül és terhesen, és nem válaszolt a számtalan hívására és SMS-ére.

– Egy São Pauló-i futballcsapat orvosa vagyok – válaszolta Darius.

Celine elfordította a kulcsot, de aztán megállt, és felé fordult.

– Peruban fejezted be az orvosit?

– Persze. Mért vagy így megdöbbenve?

– Mert… – Celine a megfelelő szavakat kereste – elmentél. Elmenekültél a kötelességeid, a feleséged elől, és aztán egyszerűen folytattad a tanulmányaidat? – Nem mert ránézni. Beindította a motort, és elindult.

– Cee… mit mondjak erre? Amit tettem, az megbocsáthatatlan. De a szemedbe akarok nézni, amikor bocsánatot kérek. Tudnod kell, hogy komolyan gondolom. – A szeme sarkából látta, ahogy Celine mellkasa hullámzik.

– Miért? – Ez volt az egyetlen kérdés, ami foglalkoztatta.

Darius sóhajtva lehajtotta a fejét, és végigsimított a szemén. Kimerültnek tűnt. Ellentétben vele ő mindig a következő kalandot kereste.

Valami rákényszeríthette, hogy elmenjen. Legsötétebb óráiban a naiv, reménykedő része ebbe a gondolatba kapaszkodott, így védte a lehetséges igazságtól, hogy Darius soha nem szerette igazán.

De mi lehetett olyan szörnyű, hogy nem tudta elmondani neki?

Zöld mezők és legelők mellett haladtak el. Ez a táj nagyon különbözött az Amazonas körüli esőerdőtől, de ellentétben a nővérével, aki az esőerdőben élt, és menhelyét az ott élő állatoknak szentelte, ő inkább farmokon dolgozott.

Egy kis idő múlva Darius mély levegőt vett, és elkezdte:

– Az anyám… beteg volt. De ezt csak akkor tudtam meg, miután elmondtam neki, hogy vissza akarok menni Brazíliába, hogy veled lehessek. Bizonyos okok miatt anyám kényszerített minket, hogy elhagyjuk az országot. De végső soron az egészsége miatt akart visszamenni Peruba.

Celine csendben hajtott tovább, amíg meg nem érkeztek a farmhoz, amely egy dombon feküdt, és több különböző méretű, cseréptetős fehér házból állt. A földút végén megállt a főépület előtt, és leállította a motort.

Egy idő után a férfi felé fordult. Arca kifürkészhetetlen volt.

– Anyád beteg volt?

– Igen.

Amikor Darius ránézett, Celine szíve gyorsabban kezdett verni.

– És… – Nyelt egyet. – És ezt nem tudtad elmondani nekem?

– Mi? Nem, én…

– Akkor miért nem mondtad el? Miért hagytad, hogy azt higgyem, az én hibám volt? Miért nem vetted fel a telefont?

Egyre hangosabb lett, de az utolsó szavainak fájdalma mélyen megérintette Dariust.

– Celine, azt hittem, mi…

De ő nem hagyta, hogy befejezze:

– Volt idő, mikor mindent elmondtál nekem. De amikor igazán szükség lett volna rá, nem tudtál beszélni. Azt hitted, nem fogom megérteni? Ennyire kevésre tartottad a feleséged?

A könnyeitől Dariusnak elakadt a lélegzete. Válaszolni akart, de egy szót sem tudott kinyögni. Nem mondhatta el az igazat, mert azt Celine csak újabb oknak tekintené, miért nem kellett volna hozzámennie.

– Cee…

– Miért, Darius? Hat év után már tudnod kellene a választ…

– Te nem tudsz mindent, Celine! Jó okom volt arra, hogy eltitkoljam előled. – Nehezen nyelt. – Az igazság nem változtatna közöttünk semmin, mert te már kialakítottad a véleményedet rólam. Szóval állapodjunk meg abban, hogy tönkretettem ezt a házasságot, és akkor kereshetünk megoldást a válásra.

Celine elmorzsolta könnyeit. Az intenzív pillanat varázsát megtörte egy kis termetű nő, aki kinyitotta a bejárati ajtót, és ragyogó mosollyal integetett nekik. Celine is mosolyt erőltetett magára, és visszaintegetett, majd újra Dariusra nézett. A tekintete riadalmat keltett a férfiban.

– Reméltem, hogy mutatsz irántam annyi tiszteletet, hogy legalább az igazat mondod. De igazad van: csak azt akarom, hogy tűnj el az életemből. – Amikor Darius válaszolni akart, megrázta a fejét. – Juliana vár minket.

Darius biccentett, majd kiszállt, és kinyitotta a csomagtartót, hogy kivegye a félig nyitott cipzáras, nagy táskát.

– Mit csinálsz?

Darius a táska tartalmát nézte.

– Ez oltóanyagnak tűnik. Orvos vagyok, tudom, hogyan kell oltani.

Celine felszisszent, és egy pillanatra szinte pontosan olyan volt, mint Darius emlékeiben: kiegyensúlyozott, amíg valaki vagy valami át nem törte a védőfalát.

– Te humán orvos vagy. Ma szarvasmarhákat oltunk.

Szkeptikus hangszíne felkeltette Darius ambícióját.

– Ha megmutatod, hova kell szúrnom, akkor inkább vagyok segítség, mint akadály.

Darius keresztbe fonta a karját, és kihívóan felemelte az állát. Hat év telt el, de ismerte ezt a nőt. És valóban: borostyánszínű szeme csillogni kezdett. Aztán Juliana felé fordult.

– Örülök, hogy látlak. – Odament hozzá, megölelte. – Ő Darius, az asszisztensem.

Juliana ragyogó mosollyal kezet rázott a férfival.

– Kezdjük is – mondta Celine. – A pajtában vannak?

Juliana bólintott, és jelezte nekik, hogy kövessék.

– Örülök, hogy jobban vagytok, és segíteni tudtok egymásnak. Akkor nem kell az egész napot itt töltened.

Celine morcos hangot adott ki, Darius pedig eltűnődött. Biztos nehézségei vannak. Celine rávillantotta a tekintetét. Talán nyíltabb lenne Julianával, ha látná, hogy ő el van foglalva.

A zöld legelőkön alpákák és szarvasmarhák álltak, friss fű és széna illata terjengett. Máris fullasztó volt a levegő, s ha a nap magasabbra emelkedik, még fülledtebb lesz.

– Szeretném, ha megnéznétek az egyik lovat is. A lányom azt mondja, Cucarachának baj van az egyik lábával. Nem sántít, de szerinte lovaglás közben érezni lehet – mondta Juliana, mire Celine bólintott.

Juliana a legnagyobb pajtába vezette őket. A kapu már nyitva volt, a tehenek bőgése ugyanúgy eljutott hozzájuk, mint a széna illata. Az állatok kis csoportokban álltak különböző tágas bokszokban.

Mosoly játszott Celine ajkán, amikor odalépett egy bokszhoz, és megsimogatta egy tehén fejét. Az állat a kezébe simult az orrával.

Dariusnak is mosolyognia kellett, és egy pillanatra megfeledkezett a bűntudatáról. Nyilvánvaló volt, mennyire élvezi Celine a munkáját. Bárcsak követhette volna a karrierjét. Bánta, hogy elszalasztotta ezt a lehetőséget.

Ha az anyja nem szőtt volna intrikákat, talán soha nem hagyja el Brazíliát, és Celine-nel boldog házasságban élhettek volna. Persze könnyű az anyját hibáztatni. Darius csak a halála után tudta meg, hogy azért találta ki a bűnöző uzsorásokról szóló mesét, hogy őt az ellenőrzése alatt tarthassa. Akárhogy is, az ő, Darius döntése volt, hogy elmegy.

Most egy borjakkal teli boksz előtt álltak meg.

– Ez mind? – kérdezte Celine.

Juliana bólintott.

– Igen. Lenyűgöző, nem? – Ragyogó arccal nézett egyikükről a másikukra.

– Tudod, mit gondolok a csodálatos állataidról, Jules – válaszolta Celine nevetve. Miután kinyitotta az ajtót, intett Dariusnak, hogy kövesse. – Gyorsan megvizsgálom őket, aztán beoltom. Darius… – A táskára mutatott, amelyet a férfi a vállára akasztott.

– Gyertek be a házba, ha kész vagytok. – Juliana integetett nekik, aztán magukra hagyta őket.

Beoltották a borjakat. Celine észrevette, hogy Darius meglepődött a vakcinapisztoly látványán. Nyilván azt várta, hogy a haszonállatokat ugyanúgy oltják be, mint az embereket – de akkor több napra lett volna szükségük.

Ezért csak azzal tudott segíteni, hogy megnyugtatta a borjakat. Miközben Celine nézte, ahogy simogatja az állatokat, és megnyugtató szavakat suttog nekik, olyan érzések ébredtek benne, melyeket inkább nem akart jobban megvizsgálni. Melegség áradt szét benne, mely azóta nem jelentkezett, amióta Darius elhagyta. Ez az ismerősség szinte elég volt ahhoz, hogy újra a karjába omoljon. Hogy lehetne dühös egy férfira, aki ennyi tisztelettel és együttérzéssel bánik az állatokkal?

Aztán emlékeztette magát, hogy Darius elhagyta őt és a gyerekét, és csak annyit mondott, hogy Celine soha többé nem fogja látni. A mellkasa összeszorult, amikor Ninára gondolt. El kell mondania Dariusnak, de félt tőle. Eddig jó életet éltek nélküle. Persze Santarém soha nem volt az ideális hely, hogy családot alapítsanak, de mivel a nővére annyira támogatta őket, nem tudott csak úgy elmenni.

– Egy humán orvoshoz képest remekül boldogultál a borjakkal – dicsérte Celine, bár sok más szó is eszébe jutott.

– Van valami, amiről nem tudok? Fasírtban vannak az orvosok és az állatorvosok? – viccelődött Darius, miközben az asztalhoz ment, hogy a táskába tegye a szerszámokat.

Celine tekintete azokra a kezekre vándorolt, amelyek annak idején fogták őt, és biztonságérzetet adtak neki. Hogy lehetett ez az egész csak illúzió?

– Még mindig nem mondtad el, miért vagy itt – emlékeztette végül.

Darius néhány pillanatig babrált a táskával, aztán behúzta a cipzárt.

– Tudom, hogy mennyi fájdalmat okoztam, amikor elmentem. Szavakkal nem tudom jóvátenni, de mindent megteszek, hogy visszanyerjem a bizalmadat.

Celine karba fonta a kezét, és a homlokát ráncolta.

– Soha többé nem fogok megbízni benned, Darius, úgyhogy ne pazarold az időnket. Azt akarom, hogy írd alá a válási papírokat, és tűnj el az életemből. – Hangja remegett, az ajkába harapott.

Valahányszor szabadjára engedte a gondolatait, emlékek villantak fel a kapcsolatukról. Minden sokkal egyszerűbb volt, amikor szerelmesek voltak egymásba. Nem tudta elhinni a szerencséjét, hogy huszonegy évesen már találkozott élete nagy szerelmével.

– Mi lenne, ha azt mondanám, hogy végleg vissza akarok jönni Brazíliába?

A pulzusa azonnal felgyorsult.

– Hogy érted ezt?

Darius visszajön? Ismerős melegség áradt szét benne. Miért érdekli, hogy visszajön-e? Akkoriban összetörte a szívét. Ezért sem sietett a válással. A kudarcba fulladt házassága egyfajta pajzs volt, ami mögé elbújhatott, mert nem tudott elképzelni más férfit az oldalán.

– Ezért vagyok itt. Már néhány hete Brazíliában voltam, amikor az ügyvédem felhívott. – Darius a vállára akasztotta a táskát, és várakozón nézett rá. – Megnézzük Cucarachát?

– Ó… – Celine rögtön visszatért a valóságba. A szomszédos istállókba mentek. – Miért nem írtad alá?

– A klub azzal a feltétellel ajánlotta fel az állást, hogy azonnal kezdek. Határozott idejű szerződéssel, mert az elődöm egyik napról a másikra kilépett. És mivel a Copa hamarosan véget ér, és a játékosok visszatérnek a klubhoz, nem engedhetik meg maguknak, hogy megvárják a vízumkérelmet. – Kinyitotta az istálló ajtaját.

– És ez engem mennyiben érint? – Amikor megállt a boksz előtt, és meglátta a lovat, Celine azonnal megfeledkezett a kérdéséről. – Szia, haver. Mi van veled? – Kivett néhány finomságot a táskájából, és odaadta neki, majd Dariushoz fordult. – A táska alján kell lennie egy fekete toknak. Megkeresnéd?

Celine megvizsgálta a patákat. Az egyik sérült volt: lekezelte és bekötözte. Darius közben szavakkal nyugtatta az állatot, és Celine gyomrában csak úgy röpködtek a pillangók.

Úton a lakóépület felé megköszönte a segítségét.

– Nélküled sokkal nehezebb lett volna.

– Örülök, hogy segíthettem. Állatokat kezelni még nagyobb feladat, mint embereket. Az ember legalább meg tudja mondani, hol fáj – mondta Darius őszintének tűnő elismeréssel.

Celine automatikusan lassított. Elkínzott kifejezést vélt látni a férfi szemében.

– Miért vagy itt, Darius?

A férfi megállt, Celine pedig felé fordult.

– Egy brazil állampolgár férjeként jöttem ide, hogy rögtön megkezdhessem a munkát. Ha most elválok, azonnal kiutasítanak.

Celine pislogott, miközben feldolgozta a szavakat.

– Hogy mit csináltál?

– Szükségem van három hónapra, hogy megmutassam a csapatnak, hogy én vagyok a megfelelő ember a munkára. Amikor a szezon véget ér, visszatérhetek Peruba, és munkavízumot kérhetek. – Darius sóhajtott, és szorosabban fogta a táska pántját. – Kérlek, adj még három hónapot, aztán aláírok mindent, amit akarsz.

Nem. A szó Celine nyelvén volt, mert a melegség, amit az előbb érzett, most bánatnak és dühnek adta át a helyét. Mégis, e pillanatban nem mondhatta vagy tehette, amit akart, mert mindez Ninát is érintette.

Akkor ő se lenne különb, mint a bátyja, Daniel, aki elhagyta a lányát és az unokahúgát, Mirabelt. Függetlenül attól, hogy mit érez Darius iránt, nem lenne-e jó Nina számára, ha lenne egy apa az életében?

– Tehát hosszú távon Brazíliában akarsz maradni? – kérdezte, mert először többet kellett megtudnia Darius terveiről.

Akkoriban megpróbálta értesíteni a terhességéről, de soha nem hívta vissza.

Rövid habozás után Darius bólintott.

– Igen. Szeretnék ennek a csapatnak dolgozni.

A szenvedélyes kifejezés, amely most megjelent a szemében, majdnem elfeledtette Celine-nel a haragját, mert annyira emlékeztette arra a férfira, akibe beleszeretett. Már akkor is nagyon érdekelte Dariust a foci, és más körülmények között Celine örült volna, hogy most összekapcsolhatja a munkájával.

– Miért döntöttél úgy, hogy egy brazil csapatnál dolgozol?

– Cee, az Atlético Morumbinál vagyok.

– Apád büszke lenne rád – csúszott ki Celine száján.

Bár nem ismerte az apját, mert még jóval azelőtt meghalt, hogy Dariusszal megismerkedett, tudta, hogy ő is hozzájárult Darius brazil futball iránti érdeklődéséhez.

– Remélem.

Amikor sebezhetőség villant Darius szemében, Celine-nek elállt a lélegzete. Legbelül mindig is hitte, hogy jó ember. De elkövetett egy hibát, melyet ő soha nem tudott elfelejteni vagy megbocsátani.

– Akkor megérted, miért kell ezt végigcsinálnom? Miért jöttem vissza ide, amikor megkaptam az ajánlatot? – kérdezte Darius olyan könyörgő hangon, hogy Celine-nek hideg borzongás futott végig a hátán.

Amikor hirtelen éles füttyszó hallatszott, mindketten megfordultak, és látták, hogy Juliana integetve áll a verandán. Celine bólintott Dariusnak, aztán odamentek hozzá, hogy beszámoljanak neki az állatokról.

– Este még visszajövök, hozok fájdalomcsillapítót Cucarachának. A lányodnak jó volt a megérzése, van egy kis patatályogja, de teljesen meg fog gyógyulni. – Celine odaadta neki a maradék kötszert.

– Ezt az ösztönt tőlem örökölte – válaszolta büszkén Juliana. – Ha a tiéd és az enyém is így fejlődik, dinasztiát alapítunk.

Ártatlan szavaitól Celine-nek megfagyott ereiben a vér. Nem mert Dariusra nézni. Vajon megértette Juliana szavait?

– Sajnálom, Jules, most mennünk kell a következő helyre, de este találkozunk.

Válaszra sem várva Celine visszatért a kocsijához, beszállt, és beindította a motort, még mielőtt Darius helyet foglalt volna az anyósülésen.

3. FEJEZET

A visszaúton hallgattak, mert Celine még mindig nem tudta feldolgozni, amit Darius kért tőle. Három hónap. Ennyit kell várnia, és akkor örökre megszabadul tőle. De Darius Brazíliában akar maradni, és ha itt marad, akkor a lányának végre lehet apja.

Azt mondta neki, hogy át kell gondolnia, és megkérte, jöjjön vissza másnap. Otthon felhívta Mariát, aki húsz perccel később megérkezett egy üveg borral, és töltött maguknak.

A pohárral a kezében Celine leült egy konyhai székre. Öreg kutyája, Alexander, a német dog odasétált Mariához, és ölébe tette a fejét. Maria szeretettel simogatta.

– Ó, hiányoztam, Alexander? – Maria ránézett a húgára. – Nohát, mi ez a vészhelyzet?

Celine mély levegőt vett, próbált bátorságot gyűjteni. Ivott még egy kortyot, és szükségtelenül keményen letette a poharat.

– Darius tegnap este itt állt az ajtó előtt.

Maria ijedten nézett rá. Csend volt, csak a kutya halk lélegzetvétele hallatszott. Végül Maria tekintete a lépcsőre vándorolt.

– Hol van Nina?

– Szerencsére egy barátnőjénél alszik.

– Látta?

Celine megrázta a fejét.

– Nem, kimentem, és becsuktam magam mögött az ajtót.

– Ó… hú… – Maria bal kezével felvette a borospoharát az asztalról, miközben jobb kezével tovább simogatta a kutyát. – És…

– Miért van itt? – fejezte be helyette Celine a mondatot.

– Hát ez az. Nem tudom elképzelni, hogy ennyi év után hirtelen felbukkan, csak azért, hogy aláírja a papírokat. Szóval milyen csoda hozta vissza ezt a semmirekellőt az életedbe?

Celine ebben a pillanatban legszívesebben megvédte volna Dariust. De lenyelte az utolsó korty bort. A férfi mélyen megbántotta. Ahelyett hogy vele együtt vészelte volna át a nehézségeket, beleértve anyja betegségét, kizárta az életéből, és magyarázat nélkül Peruban maradt. Igen, semmirekellő, de csak neki van joga így nevezni.

– Egy ideig itt marad a munkája miatt – válaszolta tárgyilagosan.

– Itt? Santarémben?

Celine megrázta a fejét.

– Egy São Pauló-i futballklub orvosa.

– Akkor befejezte az orvosit?

Maria hitetlenkedő hangszíne egy másik ideget talált el nála, és Celine ismét nem akart túl mélyen belemélyedni a témába. Természetesen nem számíthatott Darius megbízhatóságára, de tudta, hogy a férfi mindig is erről álmodott. És az, hogy most az Atlético Morumbi orvosaként dolgozhat, bizonyítja a kitartását. Bárcsak a házasságukban is így viselkedett volna.

– Oké, ne légy vele túl szigorú – csúszott ki a száján.

Honnan jött ez az együttérzés? Azok után, hogy Darius ennyi éven át kihagyta Nina születésnapjait és más fontos eseményeket az életében, nem kellene védenie a nővére előtt.

Maria nyilván ugyanígy gondolta, mert összehúzta a szemöldökét.

– Miért?

Celine torka még jobban összeszorult. Mert maga sem tudta. A vágy, hogy megvédje Dariust, minden mást felülmúlt.

– Ha végleg Brazíliában akar maradni, Ninának végre lenne apja. Jobb későn, mint soha.

Maria, még mindig a homlokát ráncolva, hosszú, karcsú ujjaival megfogta a borospoharát. Celine-nek elakadt a lélegzete, amikor meglátta fehérarany jegygyűrűjét, és fájdalmas vágyakozás fogta el.

Amit Maria megtalált Rafaelben… Régebben azt hitte, Darius és ő is ugyanúgy szeretik egymást. Mindig keserűséget érzett, amikor meglátta nővérét és sógorát az állatkórházban. De persze örült nekik, és miután Maria olyan keményen küzdött a kórház megőrzéséért, megérdemelte a boldogságot.

– Honnan tudod, hogy egyáltalán részt akar-e venni Nina életében? – kérdezte a nővére.

– Nem tudom. De úgy döntöttem, megadom neki a kért három hónapot – és a választási lehetőséget, hogy szeretné-e megismerni a lányát. Az alternatíva az, hogy elmegy, és soha többé nem jelenik meg az életemben.

– Már elmondtad Ninának?

Celine megrázta a fejét.

– Nem, még nem. Először Dariusszal akarok beszélni, és csak akkor mondom el Ninának, ha egyetért. Nem akarok hiú reményeket kelteni benne.

– Nem lesz kellemes beszélgetés… Nem fog örülni, hogy ilyen sokáig titokban tartottad előle – mormolta Maria, és újabb kortyot ivott. Megrázta a fejét, és hitetlenkedve felnevetett. – Gondolom, ez azt jelenti, hogy kedvesnek kell lennem hozzá, ha újra beállít.

Egyáltalán nem tűnt boldognak, és ebben a pillanatban Celine szerette ezért. Mert Maria megérti, mit jelent számára, hogy Nina kapcsolatot tart az apjával.

– Meghívtam holnapra, hogy beszélhessünk. Aztán meglátjuk, mi lesz. – Sóhajtva elrejtette arcát a kezében, és megdörzsölte a halántékát.

Fájdalmas lesz, mindenki számára.

Darius ideges energiát érzett, amikor másnap délben megérkezett Celine-hez. Mivel nagyon akarta a munkát, hajlandó volt bármit megígérni neki, csak adjon három hónapot. Valószínűbb volt azonban, hogy soha többé nem akarja látni.

És ő ezt elfogadja, még ha a gondolat meg is dermesztette belül. A Celine-nel való találkozás és az, hogy szinte az egész napot vele töltötte, mélyen megindította. Ezért most megpróbálta felidézni az igazi okot, amiért idejött. Tegnap rájött, hogy még mindig a hatása alatt áll: a látványa tiltott fantáziákat ébresztett benne. Rögtön újra vonzódni kezdett hozzá, mintha csak néhány napja váltak volna el. Ha több időt töltene a közelében, talán elkezdene hinni a kibékülésben.

De az lehetetlen. A teste talán ennyi év után is reagál Celine-re, de ő nem akar erre az útra lépni. Még ha Celine valaha is megbocsátana neki, az sem számít. Ő nem tudja megbocsátani magának, hogy olyan kevés bátorságot és bizalmat tanúsított, amikor szembesült az anyja hazugságaival.

Celine megérdemli, hogy szabad legyen, hogy megtalálja azt a férfit, aki érdemes a szerelmére. Neki csak három hónapra van szüksége.

Megnézte magát a visszapillantó tükörben, és a homlokát ráncolta, mert az álmatlan éjszaka után karikás volt a szeme. Kiszállt, mély levegőt vett, aztán odament a házhoz, és kopogott. Lépéseket hallott, és bár felkészült a találkozásra, elakadt a lélegzete, amikor Celine előtte állt.

A vágy azonnal lángra lobbant benne. Legszívesebben átkarolta volna a vállát, és megcsókolta volna, csak hogy még egyszer megízlelje az ajkait, amit oly sok éven át megtagadott magától.

Megbabonázva tartották egymás tekintetét, aztán valami nedves és hideg ért Darius kezéhez.

– Ó, helló – üdvözölte a hatalmas kutyát, aki Celine mellett ült, és figyelmesen nézte.

– Ő a családunk kutyája, Alexander – mutatta be Celine, miközben simogatta.

Darius nevetett.

– Mindig furcsának találom, ha a kutyáknak emberi nevük van.

– Az embereknek nincs monopóliuma a nevekre. – Celine félreállt, hogy beengedje.

Darius körülnézett, hátha talál valami nyomot arra, hogy még valaki lakik itt. A konyhában álló rusztikus faasztalnál négy szék állt, de semmi nem utalt arra, hogy épp ebédeltek volna.

A konyha a nappaliba nyílt. A háromüléses kanapén takaró, a falakon polcok, rajtuk vastag szakkönyvek az állatorvoslásról. A sarokban egy kis cipőpolcot fedezett fel, amelyen két, teljesen különböző méretű pár állt. A nagyobbik Celine-é lehetett, a kisebbik pedig…

– És neked ő Alexander, a német dog.

Amikor Darius megfordult, Celine dacosan nézett rá, amit ő nagyon is jól ismert.

– Alexander, a német dog – ismételte derűs hangon, miközben a kutyát nézte. – Ki adta neki ezt a nevet? Te vagy Maria?

– Nem, az… – Celine hirtelen elhallgatott.

Az, hogy eltitkolta előle ezt az információt, jobban zavarta Dariust, mint gondolta volna. Ismét a cipőpolcra pillantott, és elgondolkodott, mit jelenthet az a kis pár. Nyilvánvalóan gyerekcipő.

Hideg futott végig a hátán, a gyomra összeszorult. Talán Celine megtalálta azt a férfit, akivel családot akar alapítani, és ez a cipő a férfi gyerekéé?

A gondolatra keserű lett a szájíze. Természetesen nem hibáztathatja Celine-t. Végül is ő hagyta el annak idején.

Amíg egy perui focicsapatnál dolgozott, az idegenbeli mérkőzések után gyakran vitt nőket a szobájába, vagy ünnepelni, vagy levezetni a gőzt – a mérkőzés eredményétől függően. Persze legfeljebb néhány éjszakát töltött az adott nővel, ha igazán jól kijöttek egymással. Mindig világossá tette, hogy nem elérhető.

Akkor miért fáj annyira a gondolat, hogy Celine egy másik férfi karjában fekszik?

Tekintete a nő összekulcsolt kezére vándorolt. Nem viselt gyűrűt. És a cipőn kívül semmi más nem utalt arra ebben a szobában, hogy lenne valaki az életében.

– Ki adta a nevet a kutyának? – kérdezte ismét.

– Talán leülhetnénk. Szeretném megbeszélni, amit tegnap kértél. – Celine az étkezőasztalra mutatott, és leült egy székre.

Amikor Darius követte, elszorult a mellkasa, egyre nehezebben tudott lélegezni. Celine kitért a kérdés elől. Tehát van valaki az életében. Ez pedig azt jelenti, hogy nem akar még három hónapot várni. Miért is kellene? Nyilvánvalóan remekül boldogul nélküle.

– Amikor tegnap megkértelek, nem tudtam, milyen sokat kérek – kezdte Darius, hogy megelőzze a visszautasítást.

De Celine megrázta a fejét, és újra összekulcsolta a kezét. Miért ideges? Neki kellene annak lenni.

– Amikor azt mondtad, a házassági vízumoddal tértél vissza Brazíliába, el akartalak küldeni. Mert azt hittem, egyáltalán nem változtál, mert még a telefont se voltál képes felvenni. Ha nem adtam volna be a válópert, nem is jöttél volna el, igaz?

Amikor ránézett, Dariusnak elszorult a torka. Amikor visszatért Brazíliába, fontolgatta, hogy felveszi vele a kapcsolatot, és mindent elmagyaráz, de a félelme mindig megbénította.

– Fel akartalak hívni, de olyan önzőnek tűnt volna. Azt hittem, már régen a saját életedet éled, és azt gondolnád, hogy csak a bűntudatomat akarom enyhíteni. – Megkönnyebbülten vette észre, hogy nyugodt hangon beszél.

Celine néhány mély lélegzetet vett, miközben kezeit az asztallapra nyomta.

– Legalább néhány dolgot jól értettél. A saját életemet élem, és tényleg nem kellett tudnom, hogy viccbe illő házasságunkat használtad fel, hogy bejuss az országba.

Éles szavai telibe találtak, de Darius megpróbálta nem kimutatni.

Celine sóhajtva megrázta a fejét.

– Oké, tudod, hogy nem azért hívtalak ide, hogy nemet mondjak. Hajlandó vagyok segíteni. De előbb tudnod kell valamit.

Darius bólintott. Számított egy ellenajánlatra.

– Én… – Celine elhallgatott, majd megköszörülte a torkát.

Amikor újra a szemébe nézett, Darius élesen beszívta a levegőt.

– Mi az, Cee? – Ösztönösen kinyújtotta a kezét, hogy rátegye a nőére.

Még mindig a kéréséről van szó? Miért tűnik olyan zaklatottnak?

– Van egy lányom. Nina a neve, és ő választotta a kutyát a menhelyen. Maria és én megosztjuk Alexander felügyeletét, mert Mirabel és Nina állandóan vitatkoznak, hogy kié. – Feszülten nevetett.

Darius megdermedt, és visszahúzta a kezét. Szóval Celine-nek van egy gyereke. De miért mondta el neki?

A következő pillanatban baljós előérzete támadt, megfagyott a vér az ereiben.

Nem, ez nem lehet igaz. Lehetetlen, hogy Celine hat évig titokban tartotta előtte.

De akkor miért hozta fel a témát, ha nem azért, hogy…?

– Celine… – nyögte ki. – Mit akarsz mondani?

A nő arcán fájdalom és sajnálat tükröződött, megharapta ajkát, mert remegett.

– Négy héttel azután, hogy azt mondtad, nem jössz vissza, kiderült, hogy terhes vagyok. Aztán megszültem, és egyedül neveltük.

4. FEJEZET

Egy pillanatig feszült csend uralkodott. Celine alig mert lélegezni, miközben Darius reakciójára várt. Tudta, hogy nehéz lesz.

A bátyjuk, Daniel cserben hagyta őt és Mariát. A nővérének ez azt jelentette, hogy a menhely, amelyért olyan keményen dolgozott, a csőd szélére kerül. Celine-t más módon érintette a dolog: megsemmisítette a korábban erős kötődését a bátyjához. Legalábbis ezt hitte, amíg Daniel itt nem hagyta Mirabelt, hogy a szeretője után menjen. És pontosan úgy, mint Darius esetében, megpróbálta telefonon elérni Danielt, SMS-eket küldött neki, és közös barátaikat kérte meg, hogy adják át neki az üzenetét, ha találkoznak vele. Csak hogy lezárhassa a dolgot.

Be kellett azonban vallania magának, hogy egyik férfinak sem volt elég fontos ahhoz, hogy kellő tisztelettel bánjanak vele. Darius most is csak azért van itt, mert el akarja halasztani a válásukat – amit ő már így is túl sokáig halogatott. Felfüggesztette az életét egy férfiért, akiről már azt sem tudta, akarja-e még.

Darius vett néhány mély lélegzetet, miközben körülnézett a szobában, és nyilvánvalóan olyan dolgokat keresett, amelyek arra utaltak, hogy gyerek is él itt.

– Akkor neked… – Elhallgatott, és Nina cipőjét nézte. – Nekem… van egy lányom?

Darius arca a legkülönbözőbb érzelmeket árulta el, amelyeket Celine nem tudott értelmezni. Valószínűleg maga Darius sem tudta, mit érez. Hogy is kellett volna reagálnia a hírre?

Celine nyelt egyet, miközben megfogalmazta következő szavait.

– Igen. Minden lehetséges módon megpróbáltalak elérni. De mivel nem válaszoltál a hívásaimra és az üzeneteimre, azt hittem, hogy sem én, sem ő nem érdeklünk.

Most szégyen ült ki Darius arcára. Ez meglepte. Arra számított, hogy dühös lesz, vagy közömbösen reagál – erre felkészült. De ő inkább sokkoltnak tűnt… és bűntudatosnak.

– Dios… – suttogta Darius, miközben először az arcát, majd a haját simította meg.

– Készen állok megadni a szükséges időt, és szeretnék még valamit ajánlani. A választás a tiéd. – Amikor Darius gyanakvó pillantást vetett rá, Celine mély levegőt vett. – Szeretném, ha Nina megismerné az apját. Mindig is azt akartam, hogy részt vegyél az életében. De ha ezt választod, akkor az örökre szóljon. Ha ezt nem tudod megígérni, akkor menj el, és küldd el a papírokat.

Darius felugrott, kezét az asztalra tette, arcát eltorzította a düh.

– Nem kell tovább beszélned. Semmiképpen sem fordítok hátat a lányomnak, miután már annyi mindent elszalasztottam az életéből.

Celine azt kívánta, bárcsak folytatná. Hogy elmondja neki, miért hagyta ki a lánya életének első éveit. De elnyomta ezt az érzést, és kényszerítette magát, hogy bólintson.

– Oké, akkor megegyeztünk. Megismerkedhetsz Ninával, és elmondjuk neki, hogy te vagy az apja.

Darius elsápadt, míg Celine belül jéghideg lett. Jól ismerte a lányát, tudta, hogy foglalkoztatja a kérdés, hol van az apja.

– Mit tud rólam? – kérdezte Darius.

Celine majdnem elmosolyodott. Darius még mindig ki tudja találni a gondolatait. Akkoriban szavak nélkül is megértették egymást.

– Tudja, hogy van apja, és hogy nincs itt. – Ugyanolyan gondosan válogatta meg a szavait, mint a Ninával folytatott beszélgetései során. – Ha kérdéseket tett fel rólad, megpróbáltam válaszolni anélkül, hogy vádaskodtam volna. Soha nem árultam el, mit tettél velem, és hogy mit érzek irántad ezért.

Darius fel-alá kezdett járkálni a kis konyhában. Bár nem tudta hibáztatni érte, ez még idegesebbé tette Celine-t. A közelsége olyan sok érzést hozott felszínre, melyeket kétségbeesetten próbált elnyomni. Nem engedhette meg magának, hogy úgy gondoljon rá, mint régen, főleg most, hogy része lesz az életének – a lánya életének.

A régi fájdalom még mindig égett benne. Vagy máshonnan jött ez a melegség?

– Szeretnél látni egy fotót róla? – kérdezte Celine, hogy elterelje figyelmét az érzéseiről.

Darius hirtelen megállt, és egyszerre vágyakozva és megdöbbenve nézett rá. Utóbbit Celine nagyon is megértette, de a leplezetlen vágyakozás megdobogtatta a szívét. Tényleg többet akar tudni a lányáról. Máris apai érzéseket táplál?

Felvette a telefonját az asztalról, és megnyitotta Nina legújabb fotóit, amelyeket a múlt hétvégén készítettek Mirabel születésnapi partiján. Darius közelebb lépett, és szinte áhítattal vette át a telefont. Aztán újra leült a székre, mintha nem tartanák meg a lábai.

– Ő… preciosa – motyogta meghatottan.

Celine mosolygott.

– Igen, elbűvölő. – Amikor Darius olyan szeretettelin mosolygott, a lélegzete elakadt, a szíve vadul dobogott.

– Mikor ismerhetem meg? – kérdezte Darius.

Ezt a kérdést Celine egész nap feltette magának. Valahányszor elképzelte kettejük első találkozását, elöntötte a félelem az elkerülhetetlen következményektől. Mi van, ha Darius nem tartja a szavát, és újra elmegy? Nina nem szabad, hogy ugyanazt élje át, mint az unokatestvére, Mirabel.

De bár Daniel nem tért vissza az életükbe, unokahúga boldog volt. Maria volt az új anyja, Rafael pedig apaként gondoskodott róla és Nináról.

– Honnan tudhatom, hogy nem mész el újra? – kérdezte Celine.

Darius felemelte a fejét, és viszonozta a kutató pillantását.

– Megígérem, hogy része leszek az életének, és soha nem fogom cserben hagyni.

– A múltban az ígéreteid nem sokat értek. – Celine majdnem összerezzent, amikor Darius eltorzította az arcát.

– Csak a szavamat adhatom, Celine. – Sóhajtott, és végigsimított az arcán.

Bár Celine nagyon szerette volna, ha Darius megismeri Ninát, nem tudta könnyen legyőzni védelmezőösztönét. Egyedül vészelte át a szülést, a fárasztó napokat és hosszú éjszakákat Nina első születésnapjáig, amikor mellette dolgozott, hogy tető legyen a feje felett.

A nővére nélkül nem sikerült volna, de Dariusnak kellett volna megosztania vele a terhet.