A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joe Hill: Heart-Shaped Box

HarperCollins, New York, 2010

Fordította: Uram Tamás

Az eredeti Európa-kiadást szerkesztette Gy. Horváth László

Borítóterv © Hegyi Péter

Tördelte: Kühne Andrea

Első kiadás: 2008, Európa

Második, változatlan kiadás

Heart-Shaped Box. Copyright © 2007 by Joe Hill

Published by arrangement with HarperCollins Publishers

All rights reserved.

The excerpt from Voice of the Fire, copyright © by Alan Moore, is used by permission of Top Shelf Productions.

Hungarian translation © Uram Tamás, 2008, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-664-4

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Apámnak, aki a jók közé tartozik

Hogyan is tarthatnának a halottak bármerre?

Alan Moore: A tűz hangja

FEKETE KUTYA
(BLACK DOG)

1

Jude-nak volt egy spéci gyűjteménye.

Stúdiója falán, a platinalemezei között a Hét Törpe bekeretezett karikatúrái függtek. A rajzokat a börtönbüntetését töltő John Wayne Gacy készítette és küldte el Jude-nak. Gacy majdnem annyira szerette a békebeli Disney-rajzfilmeket, mint gyerekeket molesztálni. Majdnem annyira, mint Jude albumait.

Jude gyűjteményében volt egy koponya, egy paraszté, akin a tizenhatodik században koponyalékelést hajtottak végre, hogy a démonokat kiengedjék. Jude egy marék golyóstollat tartott a koponyába vágott lékben.

Volt egy háromszáz éves beismerő vallomása, a boszorkány aláírásával. „Beszétem biz én egy fekete kutyával, ki nékem aztat ígérte, hogy teheneket megmérgezend, lovakat megbokrosít és gyermekeket nyavalyássá teszen, csak hogy a lelkemet általadjam néki, én penig az alkut elfogadván őtet csecsemből szopni engedém.” A boszorkányt megégették.

Aztán volt egy merev, kopott hóhérkötél, amellyel a tizenkilencedik század eleji Angliában felkötöttek valakit, Aleister Crowley gyermekkori sakktáblája, valamint egy gyilkosságot megörökítő, házilagos videofelvétel, egy mexikói halálpornó. Jude-ot a gyűjtemény összes darabja közül az utóbbi töltötte el a leginkább rosszérzéssel. A halálpornóra egy rendőrtiszt révén tett szert, aki biztonsági emberként dolgozott Jude Los Angeles-i koncertjein. A rendőr némi lelkesedéssel a hangjában betegesnek nevezte a felvételt. Amikor megnézte, Jude igazat adott neki. Tényleg beteges volt. Ráadásul közvetve hozzájárult Jude házasságának felbomlásához. Mégis megtartotta.

A gyűjtemény groteszk és hátborzongató darabjai közül sokat a rajongói küldtek neki, ajándékba. Maga Jude csak elvétve adott ki pénzt a gyűjtemény bővítésére. Amikor azonban Danny Wooten, a személyi asszisztense, szólt, hogy valaki egy kísértetet árul az interneten, és hogy nem akarja-e megvenni, Jude-nak gondolkodnia sem kellett rajta. Mint amikor az étteremben meghallod a konyhafőnök ajánlatát, és az étlapot meg sem nézve rávágod, hogy igen, azt kéred. Ösztönösen döntesz, nincs szükség latolgatásra.

Danny irodája Jude hatalmasan elterpeszkedő, száztíz éves tanyaházának északkeleti oldalán, egy viszonylag új szárnyépületben kapott helyet. OfficeMax bútoraival és tejeskávé színű padlószőnyegével a légkondicionált iroda távolságtartó, személytelen hangulatot keltett. Ha nincsenek a rozsdamentes acélkeretű koncertplakátok, akár fogorvosi várószoba is lehetett volna. Az egyik plakát meredt tekintetű szemgolyókkal teletömött befőttesüveget ábrázolt, a szemgolyók hátsó oldaláról véres idegszálak makraméja fityegett. A plakát a Szem Előtt Leszel turnét harangozta be.

Jude a szárnyépület elkészülte után szinte azonnal megbánta döntését. Nem akart negyven percet autózni Piecliffből egy bérelt irodáig Poughkeepsie-ben, ahányszor az üzleti ügyek úgy kívánták, pedig valószínűleg azzal is jobban járt volna, mint hogy Danny Wootent kelljen kerülgetnie a házában. Így Danny és Danny munkája túl közel kerültek hozzá. A konyhából hallani lehetett, hogy odaát cseng a telefon, időnként a két irodai vonal egyszerre csörrent meg, és Jude őrjítőnek találta a hangot. Évek óta nem készített új albumot, szinte nem is dolgozott, mióta Jerome és Dizzy (és velük együtt a banda) jobblétre szenderült, de a telefonok csörögtek tovább rendületlenül. Jude-ot nyomasztotta az idejére pályázók állhatatos seregszemléje, a jogi és szakmai elvárások, a megállapodások és szerződések, a promotálási és megjelenési kötelezettségek soha véget nem érő felhalmozódása. A Judas Coyne Műveknél szakadatlanul folyt a munka, de soha semminek nem értek a végére. A saját otthonában Jude önmaga akart lenni, nem áruvédjegy.

Danny többnyire be sem tette lábát a ház fennmaradó részébe. Minden hibája ellenére tiszteletben tartotta Jude magánéletének terepét. Amikor viszont Jude az irodába tévedt, érvényes célpontnak számított, márpedig ezt Jude naponta négyszer-ötször is megtette, anélkül, hogy különösebb öröme telt volna benne. A pajta és a kutyák felé az irodán át vezetett a legrövidebb út. Jude elkerülhette volna Dannyt, ha kimegy a főbejáraton, és megkerüli az egész épületet, de nem volt hajlandó osonva közlekedni a saját házában, csak azért, hogy Danny Wootent elkerülje.

Ráadásul képtelenségnek tűnt, hogy Danny mindig találjon valamit, amivel abajgathatja. Pedig talált. És ha éppen nem volt semmilyen sürgős elintéznivaló, akkor beszélgetni akart. Danny Dél-Kaliforniából származott, és lyukat tudott beszélni az ember hasába. Vadidegeneknek áradozott a búzakorpa előnyeiről, beleértve azt is, hogy a széklet a frissen nyírott gyephez hasonlóan illatossá válik tőle. Danny harmincéves volt, de úgy elbeszélgetett a gördeszkázásról és a PlayStationről a pizzafutár sráccal, mintha tizenhárom volna. A légkondicionálóhoz kihívott szerelőknek kiöntötte a szívét, és elmondta, hogy a nővére tizenévesen túladagolta a heroint, illetve hogy fiatal férfiként hogyan talált rá az anyja holttestére, miután az asszony öngyilkosságot követett el. Dannyt nem lehetett zavarba hozni. Azt se tudta, mi fán terem a szégyenérzet.

Jude kiment megetetni Angust és Bont, és visszatérőben félúton járt Danny felségterületén, és már éppen azt hitte, hogy sértetlenül átérhet az irodán, amikor Danny megszólalt: – Hé, főnök, ezt kapd ki. – Jude megtanulta rettegni és gyűlölni ezt a mondatot, mert Danny rendszerint így csapott le rá. A bevezetést aztán elolvasandó faxok és kitöltendő nyomtatványok követték, félórányi elvesztegetett idő. Csakhogy most Danny azzal folytatta, hogy valaki el akar adni egy kísértetet, és Jude teljesen megfeledkezett személyi asszisztense iránti nehezteléséről. Az íróasztalt megkerülve a számítógép monitorára pillantott Danny válla fölött.

Danny felfedezett egy kísértetet valamelyik internetes árverési oldalon, nem az eBay, hanem az egyik trónkövetelő honlapján. Miközben Jude átfutotta tekintetével a tétel ismertetését, Danny hangos felolvasásba kezdett. Ha teheti, Danny az ételt is felvágta volna Jude helyett. Jude visszataszítónak találta, ha egy férfi ennyire szolgalelkű.

– Árverésre bocsátom nevelőapám kísértetét – olvasta Danny. – Hat héttel ezelőtt idős korú nevelőapám váratlanul elhunyt. A halála idején éppen nálunk lakott. Saját lakása nem lévén sorra látogatta a rokonait, egy-két hónapot töltve mindenhol. A halála mindenkit megdöbbentett, különösen a lányomat, akivel igen közeli kapcsolatban voltak. Senki nem számított rá, hogy meghalhat. A nevelőapám mindvégig tevékeny életet élt. Nem üldögélt a tévé előtt. Mindennap megivott egy pohár narancslevet. Az összes foga megvolt.

– Ez vicc, baszki – szólalt meg Jude.

– Szerintem nem – mondta Danny. Folytatta a felolvasást. – Két nappal a temetés után a kislányom látta a kísértetet a vendégszobában üldögélni, ami pont szemközt van a saját szobájával. Ettől kezdve nem akart többé egyedül lenni a szobájában, de még az emeletre sem volt hajlandó felmenni. Elmondtam neki, hogy a nagyapja soha nem bántaná, mire azt felelte, hogy nagyon megijedt a kísértet szemétől. Azt mondta, hogy olyan volt, mint valami fekete firkálás, és nem arra való, hogy a nagyapja lásson vele. A gyerek azóta is velem alszik.

Először azt hittem, hogy ez amolyan rémtörténet, amivel a gyerek riogatja saját magát, de van tovább is. A vendégszoba egyfolytában süt a hidegtől. Amikor szétnéztem odabent, észrevettem, hogy a hideg a ruhásszekrényből jön, ahol a nevelőapám ünneplő öltönye van beakasztva. Azt akarta, hogy abban temessük el, de amikor a ravatalozóban rápróbálták, nem nézett ki jól benne. Az ember kicsit összemegy a halála után. A test veszít a víztartalmából. Az ünneplő öltöny túl nagy volt a holttestre, úgyhogy engedtünk a rábeszélésnek, és vettünk egyet a ravatalozótól. Nem is értem, miért hallgattunk rájuk.

A minap felébredtem éjszaka, és hallottam, hogy a nevelőapám járkál az emeleten. A szobájában a vetett ágy összetúródik, az ajtó egyfolytában nyílik-csapódik. A macska se hajlandó felmenni az emeletre, és időnként leül a lépcső tövébe, és számomra láthatatlan dolgokat néz meredten. Aztán vernyákolva elszalad, mintha a farkára tiportak volna.

A nevelőapám gyakorló spiritiszta volt, és szerintem csak azért van még közöttünk, hogy megtanítsa a lányomnak: a halál nem a vég. Csakhogy a lányom tizenegy éves, és azt szeretném, ha normális életet élne, és a saját szobájában aludna, nem pedig az enyémben. Nem tudtam mást kitalálni, mint hogy megpróbálok másik otthont keríteni a nevelőapámnak. A világ tele van olyan emberekkel, akik hinni akarnak a túlvilágban. Most nálam itt a bizonyíték.

Kész vagyok eladni a nevelőapám kísértetét annak, aki a legtöbbet ígéri érte. Persze egy lelket igazából nem lehet eladni, de azt hiszem, hogy a nevelőapám kísértete felkeresi az önök otthonát, és hajlandó beköltözni, amennyiben szívesen látják. Amint mondtam, a halálakor éppen nálunk lakott, és nem volt saját otthona, úgyhogy biztosra veszem, hogy oda megy, ahol tárt karokkal fogadják. Ne gondolják, hogy ez egy ugratás vagy valami szélhámosság, és hogy zsebre vágom a pénzüket, és nem küldök cserében semmit. A győztes licitáló valami kézzelfoghatót is kap a pénzéért. Elküldöm neki a nevelőapám ünneplő öltönyét. Azt hiszem, ha a szellem bármihez kötődik, akkor az nem lehet más, csak az öltöny.

A csinos, ódivatú öltöny a Great Western Tailoring ruhagyár terméke, ezüstszínű krétacsíkos minta, szaténbélés, blablabla… – Danny abbahagyta az olvasást, és a monitorra bökött. – Figyeled a méretet, főnök? Tisztára rád szabták. Nyolcvan dollárnál tart a licit. Ha kísértettulajdonos akarsz lenni, százért akár a tiéd is lehet.

– Vegyük meg – mondta Jude.

– Komolyan? Szálljak be egy százassal?

Jude a képernyőre sandított. A leíró rész alatt egy VEGYE-VIGYE: 1000 DOLLÁRÉRT feliratú gomb volt. Az alatt pedig: Klikkeljen, és vessen véget a licitnek most! Jude megkocogtatta az üveget a felirat alatt.

– Ne bénázzunk, adjuk meg az egy rongyot – mondta.

Danny hátrafordult a székén. Vigyorogva felvonta a szemöldökét. Dannynek magas, ívelt Jack Nicholson-szemöldöke volt, melyet igen hatékonyan használt. Talán magyarázatra számított, Jude viszont nem volt benne biztos, hogy akár csak saját magának is el tudná magyarázni, miért ítélte észszerű döntésnek, hogy ezer dollárt fizessen egy használt öltönyért, amely valószínűleg az ötödét sem éri meg. Később arra gondolt, akár reklámértéke is lehet: Judas Coyne poltergeistet vásárolt. A rajongók zabálják az ilyesmit. De ez később volt. Akkor, abban a pillanatban csak annyit tudott, hogy ő akar az lenni, aki megveszi a kísértetet.

Jude indult volna tovább, hogy megnézze, Georgia felöltözött-e már az emeleten. Félórával korábban szólt a lánynak, hogy bújjon bele a ruháiba, de arra számított, hogy még mindig ágyban találja. Úgy gondolta, a lány veszekedést akar provokálni, és egészen addig ágyban marad, amíg el nem éri a célját. Nyilván ül az ágyon, és nagy műgonddal feketére pingálja a lábkörmeit. Vagy a hordozható számítógépén szörföl, dark kiegészítőket keresve, hátha megtalálja a tökéletes nyelvpírszinget, mintha tényleg szüksége volna még egy vacak… Jude megtorpant, az interneten keresgélés gondolata szöget ütött a fejébe. Visszapillantott Dannyre.

– Honnan is jött ez az egész? – kérdezte, és a monitor felé bökött az állával.

– Kaptál egy e-mailt.

– Kitől?

– Az árverési oldaltól. Küldtek egy e-mailt, miszerint: „Észrevettük, hogy korábban is vásárolt hasonló tételeket, és gondoltuk, esetleg érdekelni fogja.”

– Vásároltam hasonló tételeket?

– Okkult cuccokat, gondolom.

– A büdös életben nem vettem semmit ezeken keresztül.

– Lehet, hogy mégis, csak elfelejtetted. Vagy én vettem neked valamit.

– Kurva kábítószer – mérgelődött Jude. – Valamikor jól szuperált a memóriám. Gimnáziumban sakkszakkörös voltam.

– Tényleg? Vicces belegondolni.

– Mibe? Hogy sakkszakkörös voltam?

– Nyilván. Olyan nyomi dolognak tűnik.

– Ja. Csak bábuk helyett én levágott ujjakat tologattam.

Danny felnevetett – kicsit erőltetettre sikerült, ahogy meggörnyedve kitörölte a szeme sarkából a képzeletbeli könnycseppeket. A megjátszós kis seggnyalója.

2

Az öltöny szombaton, kora reggel érkezett meg. Jude már felkelt, kint volt a kutyákkal.

Amint a UPS furgonja lefékezett, Angus azonnal támadásba lendült. Kitépte a pórázt Jude kezéből, a leparkolt kocsi oldalának vetette magát, és nyálat fröcskölve dühödten kaparta mancsával a vezetőoldali ajtót. A sofőr maradt a kormány mögött, és higgadt, de elszánt arckifejezéssel nézett le a kutyára, mint az orvos, aki éppen egy új ebola törzset szemlél a mikroszkópon át. Jude elkapta a pórázt, és megrántotta, keményebben is, mint akarta. Angus az oldalára zuhant a földön, aztán felveckelődött, és vicsorogva támadásba lendült megint. Mostanra Bon is vette a lapot, és a Jude másik kezében lévő pórázt kifeszítve, fülsértően csaholt.

Mivel a pajta és a kennel túl messze volt, Jude az udvaron át a homlokzati verandára vonszolta az engedetlenkedő kutyákat. Ott betuszkolta őket a házba, és rájuk csapta az ajtót. Hisztérikus ugatással azonnal megpróbáltak kitörni. Az ajtó megreszketett, ahogy nekivetődtek. Kurva kutyák.

Jude visszaballagott a behajtóra, és éppen akkor ért a UPS furgonhoz, amikor a hátsó ajtó fémes kattanással kinyílt. A kézbesítő fazon bent állt a csomagtérben. Egy hosszú, lapos dobozzal a hóna alatt lehuppant a behajtóra.

– Ozzy Osbourne-nak pomerániai spiccei vannak – jegyezte meg. – Láttam a tévében. Kis ölebek, nem nagyobbak egy macskánál. Maga nem gondolt még rá, hogy beszerez pár ölebet?

Jude szó nélkül elvette a dobozt, és bement.

A konyhában az előkészítő pultra tette a dobozt, és kávét töltött magának. Jude korán kelő volt, az ösztönei és a szokásai is ezt diktálták. Turné vagy stúdiómunkálatok közben reggel ötkor bezuhant az ágyba, és a nappal nagy részét átaludta, de az éjszakai bagolykodás alapvetően idegen volt a természetétől. Koncertkörutakon általában délután négykor ébredt, fejfájósan, harapós hangulatban, és nem tudott elszámolni magának a közben eltelt idővel. Az ismerősei mind ügyes szélhámosoknak tűntek, gumibőrt viselő, érzéketlen földönkívülieknek, akik barátai arcát öltötték magukra. Jude-nak bőséges mennyiségű alkoholra volt szüksége, hogy újra önmaguknak lássa őket.

Csak hát az utolsó turné óta eltelt három év. Amikor otthon volt, Jude nem foglalkozott az alkohollal, és este kilencre általában ágyban volt. Ötvennégy évesen visszazökkent abba a ritmusba, mely gyerekkora óta vezérelte, amikor még Justin Cowzynskinek hívták, és sertéstenyésztő apja birtokán élt. Az az írástudatlan tahó a hajánál fogva rángatta volna talpra, ha napkeltekor még ágyban találja. Sár, ugató kutyák, szögesdrót, düledező gazdasági épületek, hámló bőrű, horpadt képű, visító disznók – ezek jellemezték Jude gyermekkorát. És az emberi kapcsolatok hiánya, leszámítva az anyját, aki egész nap olyan üres, bárgyú tekintettel ült a konyhaasztalnál, mintha homloklebeny-műtétet hajtottak volna végre rajta, és az apját, aki dühödt röhögésével és az öklével uralkodott disznószarban fürdő, romos birtokukon.

Jude tehát órák óta fent volt, de még nem reggelizett, és éppen szalonnát sütött magának, amikor Georgia bekóválygott a konyhába. A lány mindössze egy fekete bugyit viselt, a karját összefonta kis, fehér, átfúrt bimbójú mellén, fekete haja puha, kusza madárfészekként lebegett a feje körül. Igazából nem Georgiának hívták. De nem is Morphine-nak, jóllehet két évig ezen a néven dolgozott sztriptíztáncosnőként. A valódi neve, Marybeth Kimball, annyira egyszerű, annyira hétköznapi volt, hogy nevetve árulta el, mintha szégyenkezne miatta.

Jude-nak az évek során egész sor dark barátnője volt, akik sztripeltek, vagy jövendőt mondtak, vagy sztripeltek és jövendőt mondtak, csinos lányok, akik feketére lakkozták a körmüket, és egyiptomi füles keresztet viseltek, és akiket Jude mindig arról az államról nevezett el, ahonnan származtak. A lányokat nem zavarta ez a szokása, úgysem szívesen emlékeztek arra a valakire, akit élőhalotti sminkjükkel elfedni próbáltak. Georgia huszonhárom éves volt.

– Idióta kutyák – fakadt ki a lány, és félretolta sarkával egyiküket az útból. A kutyák a szalonnaillattól felbuzdulva Jude lába körül sündörögtek. – Felébresztettek a kurva ugatásukkal.

– Nyilván kurvára ideje is volt, hogy felébredj. Nem gondolod? – Georgia, ha tehette, nem kelt fel tíz előtt.

A lány előrehajolva benyúlt a hűtőszekrénybe a narancsléért. Jude elgyönyörködött a látványban, ahogy a bugyi a márványfehér tomporba vágott, de elfordította a tekintetét, amikor a lány beleivott a dobozba. Ráadásul a pulton is hagyta. Ha Jude nem teszi el utána, ott fog megposhadni.

Jude örült, hogy a dark lányok odáig vannak érte. Jók voltak az ágyban, szerette karcsú, ruganyos, tetovált testüket, és hogy vevők mindenre, ami bizarr. De már volt nős, egy olyan feleséggel, aki pohárból ivott, és elrakta maga után a dolgokat, és aki reggel újságot olvasott, és Jude hiányolta a beszélgetéseiket. Azok felnőtt beszélgetések voltak. Az a nő nem sztripelt. Nem hitt a jövendőmondásban. Az felnőtt párkapcsolat volt.

Georgia egy asztali késsel felhasította a UPS-es dobozt, aztán a kést a rátapadt ragasztószalaggal együtt a pulton hagyta.

– Ilyenkor mi van? – értetlenkedett.

Az első doboz egy másodikat foglalt magába. A belső doboz olyan szorosan passzolt a külsőbe, hogy Georgia jó darabig cibálhatta, mire sikerült kicsúsztatnia a pultra. Egy jókora, fényes fekete, szív alakú doboz volt. Bonbont szoktak ilyenbe csomagolni, de ez túl nagy volt ahhoz, és a bonbonos doboz általában rózsaszínű, esetleg sárga. Lehetett volna még fehérneműs doboz – csakhogy semmi ilyesmit nem rendeltek. A homlokát ráncoló Jude-nak fogalma sem volt, mi lehet a dobozban, de úgy érezte, hogy tudnia kellene. Hogy a szív alakú doboz olyasmit tartalmaz, amire számított.

– Én kaptam? – kérdezte a lány.

Lefeszítette a doboz fedelét, kivette, ami benne volt, és fölemelte, hogy Jude is láthassa. Egy öltöny. Valaki küldött Jude-nak egy öltönyt. Fekete, ódivatú holmi volt, a részletek csak elmosódottan látszottak a vegytisztítós műanyag huzattól. Georgia a vállrésznél fogva maga elé tartotta, mintha egy ruhát készülne felpróbálni, de előbb még ki akarja kérni Jude véleményét. A két szemöldöke között csinos kis ráncocskával, kérdőn nézett Jude-ra. Jude-nak egy pillanatig nem esett le, nem tudta mire vélni a küldeményt.

Kinyitotta a száját, hogy közölje, fogalma sincs, ehelyett kívülről hallotta a saját hangját, amint azt mondja: – A halott ember öltönye.

– Mi van?

– A kísértet – mondta Jude, és beszéd közben kezdett eszébe jutni. – Vettem egy kísértetet. Valami nő odáig volt, hogy a mostohaapja kísért a házában. Úgyhogy feltette árverésre a nyughatatlan szellemet az interneten, én pedig megvettem egy ezresért. Ez a kísértet öltönye. A nő szerint ahol ez van, ott kísért a szellem.

– Hú, király! – mondta Georgia. – És hordani is akarod?

Jude maga is meglepődött a tulajdon reakcióján. A bőre bizsergősen vastag és érzéketlen lett a borsódzástól. Egy pillanatra önkéntelenül is obszcénnek találta az ötletet.

– Dehogy – mondta, a lány pedig meglepett pillantást küldött feléje, mert a hangja élettelenül és hidegen csengett. Georgia kárörvendő grimaszából rájött, hogy egy pillanatra ha nem is riadtnak, de gyengének mutatkozott. – Nem az én méretem – tette hozzá. Bár nagyon úgy nézett ki, hogy életében a poltergeist ugyanolyan magas és ugyanolyan alkatú lehetett, mint ő.

Mire Georgia: – Akkor elhordom én. Kicsit én is ilyen nyughatatlan szellem vagyok. Plusz dögösen nézek ki férfiruhában.

Újabb lúdbőrözéssel kombinált viszolygásroham. Nem szabad hagyni, hogy felvegye. Jude-ot már az is felkavarta, hogy a lány ilyesmivel viccelődik, de nem tudta volna megmondani, hogy miért. Nem fogja megengedni, hogy felvegye. Abban a pillanatban elképzelni sem tudott visszataszítóbbat.

Márpedig ez nagy szó volt nála. Ízléstelenségben Jude nem sok tabut ismert. Az undorérzet szokatlan volt számára. Nem zavarták az ízlésficamok – harminc éve prímán megélt belőlük.

– Besuvasztom valahová az emeleten, míg kitalálom, mi legyen vele – mondta, nemtörődöm hangot próbálva megütni, kevés sikerrel.

A lány felfigyelt Jude önuralmának megingására, átható pillantást vetett rá, és lerántotta az öltönyről a nejlonhuzatot. A zakó ezüstgombjai megcsillantak a fényben. Az amúgy komor, hollófekete öltönynek nyers, férfias karaktert kölcsönöztek a negyeddolláros méretű ezüstgombok. Csapjunk hozzá egy zsinórnyakkendőt, és máris kész Johnny Cash fellépő ruhája.

Angus riadt, fülsértő hangú ugatásba kezdett. Farkát a lába közé kapva elhúzódott az öltönytől. Georgia felnevetett.

– Tényleg kísértet van benne – mondta.

Mint valami bikaviador, lengetni kezdte maga előtt az öltönyt, és Angus felé lépegetett a nadrág száraival. Amikor egészen közel ért hozzá, gyönyörűségtől csillogó szemmel megeresztett egy elnyújtott, torokhangú kísértethuhogást.

A fejveszetten hátráló Angus a pultnál álló bárszéknek ütközött, ami visszhangos csattanással feldőlt. Bon a fülét lesunyva, halálra váltan bámult az öreg, vérfoltos húsvágó tönk alól. Georgia megint nevetett.

– Fejezd már be, bazmeg – szólt rá Jude.

A lány a nagyítólencse alatt hangyákat perzselő gyerek perverz gyönyörűségével az arcán lesajnáló pillantást vetett rá, aztán fájdalmasan felkiáltott. Káromkodva a szájához kapta a jobb kezét. Az öltönyt a pultra hajította.

Hüvelykujja hegyén élénkpiros, kövér vércsepp serkent, majd hangos koppanással a járólapra pottyant.

– Bassza meg – mondta a lány. – Kurva gombostűje.

– Látod, most megkaptad.

Georgia egy gyilkos pillantás kíséretében beintett neki, aztán kiviharzott a konyhából. Jude felkelt, és elrakta a narancslevet a hűtőbe. Utána a mosogatóba tette a kést, konyharuhát kerített, hogy feltörölje a padlóról a vért – amikor megakadt a tekintete az öltönyön, és el is felejtette, hogy mit akart csinálni.

Kisimította a ruhát, a zakó ujjait visszahajtotta a mellrészre, óvatosan végigtapogatta az anyagot. Nem talált benne tűt, és elképzelni sem tudta, mivel szúrta meg magát Georgia. Gyengéden visszahelyezte az öltönyt a dobozába.

Hirtelen kesernyés bűzre lett figyelmes. Szentségelve a serpenyőbe pillantott. Odaégett a szalonna.

3

Jude egészen hátratolta a dobozt ruhásszekrénye polcán, és elhatározta, hogy nem is gondol rá többet.

4

Amikor kevéssel hat előtt Jude bement a konyhába kolbászért a grillezéshez, suttogó hangot hallott Danny irodájából.

Összerezzenve megtorpant. Danny bő egy órája hazament, a lezárt irodában nem lehetett volna senki. Jude félrebillentett fejjel hallgatózott, feszülten összpontosítva a halk, sziszegő hangra… aztán rájött, hogy mit hall, és mindjárt lassabban vert a pulzusa.

Senki nem volt odabent. Csak a rádióban beszélt valaki. Jude meg tudta állapítani. A mély hangok nem voltak elég mélyek, a beszédhang jellegtelenebbé vált. A hangok alakokat sejtetnek, egyfajta képet rajzolnak a rezgő levegőtömegről, amelynek létüket köszönhetik. Egy kútból érkező hang mély, öblös, visszhangos, a szekrénybe zárt viszont színtelen, tompa. A zene geometria is egyben. Jude dobozba rekesztett hangot hallott. Danny elfelejtette kikapcsolni a rádiót.

Kinyitotta az iroda ajtaját, bekukucskált. Nem égett a villany, ráadásul már a nap is az épület túloldalán járt, úgyhogy a szoba kék félhomályban fürdött. Az irodai hifi a harmadik leggyengébb volt a házban, vagyis még mindig jobb, mint az otthoni hifik többsége. Az egymásra helyezett Onkyo készülékek tornya üvegfalú szekrényben állt az ivóvízhűtő mellett. A kijelzők az éjjellátó optika természetfölöttien élénk zöld színében tündököltek, a rádió hullámhosszkeresőjének függőleges, bíborvörös fénycsíkját leszámítva. A macskák pupillájára emlékeztető keskeny kis ablak egy űrlény rezzenéstelen érdeklődésével bámult az iroda sötétjébe.

– … Milyen hideg lesz ma este? – kérdezte a férfi a rádióban szinte bántóan rekedt hangon. Egy kövér pasas, a zihálós fújtatásából ítélve. – Kell-e attól tartanunk, hogy földhöz fagyott hajléktalanokba botlunk?

– Megrendítő, hogy ennyire szíveden viseled a nincstelenek sorsát – mondta egy második férfi, ennek a hangja kissé vékony, sípolós volt.

A WFUM nevű adó szólt, ahol a műsoron szereplő együttesek zömét rendre valamilyen halálos betegségről vagy az enyészet kísérőjelenségeiről nevezték el, és ahol a műsorvezetők legfőbb témái a sztriptíztáncosnők, a nemi betegségek, illetve a szegénységgel, fogyatékossággal és idős korral járó mulatságos megaláztatások voltak. Az adó több-kevesebb gyakorisággal játszotta Jude lemezeit, Danny ezért tartotta rájuk hangolva a rádiót, hűségnyilatkozat és hízelgés gyanánt. Jude gyanította, hogy Dannynek ugyan mindegy, milyen zenét hallgat, semmit sem kedvel vagy utál különösebben, és hogy a rádió csak háttérzaj, amolyan hangtapéta. Ha Enyának dolgozott volna, Danny kelta dallamokat dudorászva válaszolja meg az énekesnő e-mailjeit és küldözi a faxokat.

Jude nekivágott a szobának, hogy lekapcsolja a hifitornyot, de pár lépés után gondolkodóba esett, és megtorpant. Egy órával korábban kint volt a kutyákkal. Ácsorgott az önmagába visszakanyarodó földes behajtó végénél, élvezte, hogy a friss levegő csípi az arcát. Lejjebb az út mentén valaki lehullott ágakat és avart égetett, és Jude-nak a fanyar füstszag is kedvére volt.

Danny kijött az irodából, kabátba bújt, hazafelé tartott. Egy percre megállt beszélgetni – pontosabban lökte a sódert, miközben Jude a kutyákat figyelve azon volt, hogy kirekessze a füléből a hangját. Amint beállt egy kis idilli csend, Danny Wooten megbízhatóan belerondított.

Csend. Az irodában Danny háta mögött csend volt. Jude emlékezett a varjak károgására, illetve Danny állhatatos locsogására, arra viszont nem, hogy a rádió hangját hallotta volna az irodából. Úgy gondolta, ha a rádió be van kapcsolva, hallotta volna. A füle ugyanolyan éles volt, mint valaha. Nem sok esély volt rá, a hallása mégis ép maradt, bármennyi gazságot követett el ellene az utóbbi harminc évben. Az eredeti bandából Jude-on kívül egyedül Kenny Morlix, a dobos volt életben, ehhez képest neki annyira zúgott a füle, hogy akkor se hallotta a feleségét, ha az ott kiabált az orra előtt.

Jude indult volna a hifi felé, de megint rosszérzés fogta el. Nem egy bizonyos dolog zavarta. Hanem az egész együtt. Az iroda kékes félhomálya és a rádió előlapjáról rámeredő vörös szem. A bizonyosság, hogy egy órával korábban, amikor Danny az irodaajtóban állva becipzárazta a dzsekijét, a rádió nem volt bekapcsolva. Hogy valaki nemrégiben áthaladt az irodán, és esetleg még mindig itt van a közelben, talán éppen a résnyire nyitva hagyott fürdőszobaajtó mögül figyeli őt a sötétből – az ötlet paranoid volt, és nem vallott rá, de mégis ott motoszkált a fejében. Jude az adást már csak fél füllel hallgatva a hifi kikapcsoló gombja felé nyúlt. Tekintete az ajtóra szegeződött. Azon tűnődött, mit csinál, ha az ajtó elkezd kinyílni.

– … a meleg légtömeget dél felé kiszorító légköri front nyomában hideg és száraz időjárás alakul ki. A halottak lehúzzák az élőket. Le, a hidegbe. Le, a gödörbe. Meg fogsz hal…

Jude-nak csak akkor jutott el a tudatáig, hogy mit hallott, amikor már a gombot megnyomva kikapcsolta a hifitornyot. Meghökkenve összerándult, és újra megbökte a gombot, hogy kiderítse, mégis mi a fenéről magyaráz a meteorológus.

Csakhogy a meteorológus közben végzett, helyette a műsorvezető hangját lehetett hallani:

– … befagy a seggünk, Kurt Cobain bezzeg nem fázik a pokolban. Királyság!

Fülsértően éles gitárszóló csapott fel, és folytatódott hosszasan mindenfajta dallam és értelem nélkül, valószínűleg csak azért, hogy az őrületbe kergesse azt, aki hallgatja. Az „I Hate Myself and Want to Die” beköszönő taktusai a Nirvanától. Erről beszélt volna a meteorológus? A halálról mondott valamit. Jude a kapcsoló újabb megnyomásával helyreállította a szoba nyugalmát.

Nem tartott sokáig. Közvetlenül a háta mögött megcsörrent a telefon, újabb örömtelen vágtába hajszolva Jude pulzusát. Jude az íróasztalra pillantott, és azt latolgatta, hogy ki hívhatja az irodai számon ilyenkor. Az íróasztalt megkerülve leolvasta a készülékről a hívó fél telefonszámát. 985-tel kezdődött, amit azonnal Kelet-Louisiana behívójaként azonosított. A kijelzőn a COWZYNSKI, M. név jelent meg.

Jude-nak nem kellett felvennie a telefont, hogy tudja, igazából nem Cowzynski, M. van a vonal másik végén. Hacsak az orvostudomány nem tett csodát. Kis híján nem is vette fel, de aztán belegondolt, hogy esetleg Arlene Wade telefonál, hogy közölje vele Martin halálhírét, márpedig ebben az esetben előbb-utóbb úgyis beszélniük kell egymással, ha tetszik, ha nem.

– Igen – szólt bele.

– Szia, Justin! – mondta Arlene. Arlene Jude anyjának a sógornője volt, és szakképzett ápolónő, igaz, az utóbbi tizenhárom hónapban Jude apja volt az egyetlen páciense. Az ízes déli kiejtéssel beszélő hatvankilenc éves asszonynak Jude örökre Justin Cowzynski maradt.

– Hogy s mint, Arlene?

– Ahogy mindig. Tudod. Elvagyunk a kutyámmal. Igaz, szegénykém mostanában kevesebbet mozog, mert nagyon elhízott, és fájnak az ízületei. De nem azért hívtalak fel, hogy magamról vagy a kutyáról beszélgessünk. Apád miatt hívlak.

Mintha bármi más okból is hívhatta volna. A vonal nagyon zajos volt. Jude egyszer telefoninterjút adott egy pekingi rádiósnak, és több alkalommal beszélt Brian Johnsonnal Ausztráliában, és ezeket az embereket olyan tisztán és érthetően hallotta, mintha az első utcasarokról telefonálnának. A louisianai Moore’s Cornerből érkező hívások viszont olyan elhalóak és zajosak voltak, mint egy középhullámú rádióadó, amely éppen túl messze van ahhoz, hogy élvezhető minőségben lehessen fogni. Más telefonálók hangja úszott be alig hallhatón a beszélgetés közben, majd némult el pár másodperc után. Lehet, hogy Baton Rouge-ban van nagy sebességű internetkapcsolat, ha viszont a Pontchartrain-tótól északra fekvő lápvidék kisvárosaiból akarsz nagy sebességű internetkapcsolatot a világ fennmaradó részével, akkor felspécizel egy autót, és elhúzol a búsba.

– Az utóbbi pár hónapban úgy kellett belediktálni az ételt. Olyasmit, amit nem kell rágni. Szerette azokat a kis csillagokat. A Pastinát. Meg a vaníliasodót. Én olyan haldoklót még nem láttam, aki fél lábbal a sírban is ne akart volna sodót enni.

– Meg vagyok lepve. Apám soha nem volt édes szájú. Biztos vagy ebben?

– Ki viseli gondját?

– Te.

– Hát akkor nyilván biztos.

– Rendben.

– Éppen ezért hívlak. Már nem eszi meg se a sodót, se a csillagocskákat, se semmi mást. Bármit a szájába teszek, csak fuldoklik tőle. Nem tud nyelni. Tegnap kijött Newland doktor, hogy megnézze. Azt mondja, apádnak megint infarktusa volt.

– Az agyában. – Nem igazán kérdés volt.

– Nem az az „összeesel, és meghalsz” típusú agyvérzés. Ha megint olyanja lett volna, nincs kecmec. Akkor halott volna. Valami kisebb ér pattanhatott meg. Egy kisebb agyvérzést nem is mindig lehet észrevenni. Különösen, amikor valaki ott tart, ahol ő, hogy csak bámul maga elé. Két hónapja egy árva szót nem szólt senkihez. És már nem is fog.

– Bent van a kórházban?

– Nem. Itthon ugyanúgy el tudjuk látni, vagy még jobban. Newland doktor naponta benéz. De berakhatjuk a kórházba is. Olcsóbb lenne, ha ez szempont.

– Dehogyis. Hagyjuk meg a kórházi ágyakat azoknak, akiknek még van esélyük a gyógyulásra.

– Tiszta sor. Így is túl sokan halnak meg kórházban, és ha valakin semmi nem segít, el kell gondolkodni, hogy vajon miért.

– Mit akarsz csinálni azzal, hogy nem eszik? Mi van ilyenkor?

A kérdést egy másodpercnyi csend fogadta. Jude-ban felmerült, hogy az asszonyt meglepetésként érte a kérdés. Amikor Arlene újra megszólalt, a hangja visszafogott, ugyanakkor finoman mentegetőző volt, mint amikor egy anya kellemetlen igazságot magyaráz el a gyermekének.

– Nos. Az rajtad múlik, nem rajtam, Justin. Newland doki ledughat neki egy csövet, hogy azon tápláljuk, és úgy még elvegetálhat valameddig, ha ezt akarod. Egészen a következő kis agyvérzésig, amikor lélegezni is elfelejt majd. Vagy békén is hagyhatjuk. Felépülni nem fog soha, nyolcvanöt évesen, ugyan. Nem arról van szó, hogy megfosztanánk a fiatalságától, vagy ilyesmi. Felkészült az elmúlásra. Te készen állsz arra, hogy elengedd?

Jude fején átfutott, de nem mondta ki, hogy már több mint negyven éve készen áll. Időnként el is képzelte a pillanatot – igazság szerint még álmodozott is róla –, de most, amikor eljött, meglepve tapasztalta, hogy görcsbe rándul a gyomra.

Válaszolni viszont már szokásos, nyugodt hangján válaszolt. – Oké, Arlene. Nincs cső. Ha szerinted itt az idő, az nekem elég. Értesíts a fejleményekről, rendben?

De Arlene még nem végzett vele. Az asszony ingerült hangot hallatott, mint amikor valaki szisszenve kifújja a levegőt, és azt kérdezte: – Lejössz?

Jude a homlokát ráncolva, zavarodottan állt Danny íróasztalánál. Minden előzetes figyelmeztetés nélkül váltottak témát, mint amikor a bakelitlemezen egyik számról a másikra ugrik a tű. – Mért mennék?

– Akarsz találkozni apáddal a halála előtt?

Nem. Három évtizede nem találkozott az apjával, nem voltak egy fedél alatt. Jude nem akart találkozni az öregemberrel, mielőtt meghal, és nem akarta látni utána sem. Még azt sem tervezte, hogy a temetésen jelen legyen, jóllehet a számlát ő fogja kiegyenlíteni. Jude tartott az esetleges érzéseitől, avagy azok hiányától. Hajlandó volt bármennyit fizetni azért, hogy ne kelljen még egyszer egy levegőt szívnia az apjával. Ez a legjobb dolog, amit pénzen vehet az ember: távolság.

Csakhogy ezt ugyanúgy nem közölhette Arlene Wade-del, mint hogy tizennégy éves kora óta várja az öreg halálát. Helyette így válaszolt: – Tudná egyáltalán, hogy ott vagyok?

– Nehéz megmondani, mit tud és mit nem. Érzékeli, ha vannak a szobájában. A tekintetével követi az embereket, ahogy jönnek-mennek. De újabban kevesebb érdeklődést tanúsít a külvilág iránt. Így szokott lenni, ahogy fokozatosan kihuny valakiben az élet.

– Nem tudok lemenni. Ez a hét nem jó – mondta Jude, a legegyszerűbb hazugságot választva. Azt gondolta, hogy a beszélgetésnek valószínűleg vége, és már azon volt, hogy elköszön Arlene-től. Aztán önmagát is meglepve feltett egy kérdést, amiről csak akkor tudta meg, hogy foglalkoztatja, amikor hallotta elhangozni a saját hangján. – Nehéz lesz?

– Apádnak meghalni? Á. Ebben a stádiumban az öregek egész gyorsan leépülnek, ha nem táplálják őket mesterségesen. Nem szenvednek egyáltalán.

– Biztos?

– Miért? – kérdezte Arlene. – Csalódtál?

5

Negyven perccel később Jude bebóklászott a fürdőszobába lábat áztatni – negyvenötös méret, és a lúdtalp miatt állandó fájdalom forrása –, és azon kapta Georgiát, hogy a mosdó fölé hajolva a hüvelykujját szívogatja. A lány rövid ujjú pólót viselt, és mintás pizsamanadrágot. A minta piros figurái akár szívecskék is lehettek volna, közelebbről azonban kiderült, hogy valójában parányi, összeaszott patkánytetemek.

Jude a lányhoz hajolt, kihúzta hüvelykujját a szájából, hogy megvizsgálja. A duzzadt ujjbegyen mindössze egy fehér, puhának tetsző kimarjulást látott. Elengedte a lány kezét, érdeklődését vesztve félrefordult, fogott egy törülközőt a fűtött tartóról, és a vállára kanyarította.

– Tegyél rá valamit – szólalt meg. – Mielőtt elfertőződik, és rohadni kezd. A feltűnő testi hibás sztriptíztáncosnőkre kisebb a kereslet.

– Együtt érző szarházi vagy, tudsz róla?

– Ha együttérzésre vágysz, kurvára eltévesztetted a házszámot.

Jude a válla fölött hátrapillantott a fürdőszobából kiviharzó lányra. A lelke mélyén legszívesebben rögtön visszaszívta volna, amit mondott. De nem szívta vissza. A Georgiához hasonló, szegeccsel kivert csuklóvédős, „halott lány” ajakrúzsos csajok a rideg tartást szerették. Be akarták bizonyítani maguknak, mi mindent képesek elviselni, be akarták bizonyítani, hogy milyen kemények. Ezért álltak össze Jude-dal. Nem annak ellenére, amiket mondott nekik, vagy ahogyan bánt velük, hanem éppen azért. Ő pedig nem akarta, hogy bárki is csalódottan távozzon. Mert egyértelmű volt, hogy előbb-utóbb mind távozik.

Vagy legalábbis Jude számára egyértelmű volt, ők meg, ha elsőre nem is, végül mindig rájöttek.

6

Az egyik kutya bent volt a házban.

Jude hajnali három után a folyosón járkáló állat neszezésére ébredt. Hallotta a nyughatatlan mozgás suhogó, surrogó hangjait, valami a falnak puffant.

Kristálytisztán emlékezett rá, hogy sötétedés előtt a kenneljükbe zárta a kutyákat, ez a tény mégsem nyugtalanította az ébredése utáni első másodpercekben. Egyikük valahogy bejutott a házba, ennyi az egész.

Jude kábultan és álomittasan ücsörgött az ágyon. A hold kékes fényt vetett a hasán alvó Georgiára. Álmában, ellazult, sminktelen arccal Georgia szinte kislányosnak tűnt, és Jude hirtelen szerető gondoskodást érzett iránta – ugyanakkor furcsa módon feszélyezte is, hogy egy ágyban találja magát a lánnyal.

– Angus? – dünnyögte. – Bon?

Georgia meg se moccant. Jude most nem hallott zajt a folyosóról. Kicsusszant az ágyból. A nyirkos hideg meghökkentette. Az elmúlt nap a leghűvösebb volt az utóbbi néhány héten, az első igazi őszi nap, és a szoba levegője most borzongatóan csípős volt, vagyis odakint még sokkal hidegebb lehetett. Nyilván ezért jöttek be a kutyák a házba. Gödröt kapartak a kennelkerítés alatt, és a meleg iránti elkeseredett vágyukban valahogy benyomakodtak a házba. Annyi, hogy sántított az okfejtés. A kutyák szabadon bemehettek a kennel külső részéből a fűtött pajtába, ha fáztak. Jude az ajtó felé indult, hogy kilessen a folyosóra. Az ablaknál tétován megállt, félrehúzta a függönyt, kinézett.

A kutyák a kennel külső, szabadtéri részében voltak, mindketten, a pajta falánál. A hosszú és karcsú testű Angus izgatott, oldalazó léptekkel surrant fel-alá az alomszénán. Bon illedelmesen ült az egyik sarokban. A feje fölszegve, a tekintete Jude ablakára – Jude-ra – irányult. Szeme természetellenes zöld fénnyel ragyogott a sötétben. Túlságosan mozdulatlan volt, a tekintete túlságosan rezzenéstelen, mintha valódi kutya helyett csak annak a szobra lett volna.

Döbbenetes érzés volt, amikor az ablakon kinézve azonnal találkozott a tekintete a kutyáéval, mintha az állat ki tudja, mióta bámulta volna az üveget, az ő felbukkanására várva. Ennél is nyugtalanítóbb volt azonban a tudat, hogy ezek szerint valami más van a házban, járkál ide-oda ütődve a folyosón.

Jude a riasztó kezelőpaneljére pillantott a hálószobaajtó melletti falon. A házat és környékét seregnyi mozgásérzékelő tartotta megfigyelés alatt. A kutyák nem voltak elég nagyok, hogy működésbe hozzák a riasztót, egy felnőtt ember azonban igen, és a kezelőpanel jelezte volna, ha a rendszer a ház bármely részében mozgást érzékel.

A rezzenéstelen zöld fénnyel világító kijelzőn mindössze ennyi állt: RENDSZER AKTIVÁLVA. Jude eltűnődött, vajon elég intelligens-e a riasztó, hogy megkülönböztessen egy kutyát egy pucér elmeháborodottól, aki késsel a foga között, négykézláb botorkál a folyosón.

Jude-nak volt pisztolya, de azt a hangrögzítő stúdiójában tartotta, a páncélszekrényben. A falnak támasztott Dobro márkájú gitárért nyúlt. Jude soha nem volt a hatáskeltés kedvéért gitárt zúzó fajta. Az apja ripityára törte helyette első gitárját, így próbálván idejekorán elejét venni zenészi ambícióinak. Jude akkor sem vetemedett volna ilyesmire, még a színpadon, a show kedvéért sem, amikor már a világ legdrágább gitárját is megengedhette magának. Tökéletesen készen állt viszont arra, hogy gitárt használjon önvédelmi fegyverként. Bizonyos értelemben, gondolta, mindig is fegyverként használta a hangszereit.

Hallotta, hogy a folyosón padlódeszka nyikordul, egyszer, kétszer, aztán sóhajtás hallatszott, mint amikor valaki kényelembe helyezkedik. Meglódult a pulzusa. Kinyitotta az ajtót.

De a folyosó üres volt. Jude átcaplatott a tetőablakokon bevetülő jeges fény téglalapjain. Minden egyes bezárt ajtónál megállt, hallgatózott, aztán benyitott. Az egyik széken heverő pléd láttán egy pillanatra úgy érezte, mintha amorf törpe bámulna rá merőn. Egy másik szobában magas, nyurga alak állt az ajtó mögött, és Jude torkában dobogó szívvel már ütésre emelte a gitárt, amikor kiderült, hogy csak egy állófogas, és reszketegen kifújta a levegőt.

A stúdiójában, a folyosó végén, eszébe jutott, hogy előveszi a pisztolyt, de nem tette. Nem akarta magával hurcolni – nem mintha félt volna használni, épp ellenkezőleg. Feszült idegállapotában esetleg a ravasz meghúzásával reagált volna, ha valami hirtelen megmozdul a sötétben, és még a végén kilyukasztja Danny Wooten vagy a házvezetőnő bőrét, noha fel nem foghatta, hogy ezek ketten miért settenkednének a házban éjnek idején. Visszament a folyosóra, hogy a földszinten folytassa őrjáratát.

A földszintet átkutatva mindössze árnyékokat és néma csendet talált, úgyhogy akár le is csillapodhatott volna, és mégsem. A csend a rossz fajtából való volt, az a fajta döbbent csend, amely egy petárda eldurranását követi. Jude dobhártyája lüktetett a vészterhes, néma csend nyomásától.

Képtelen volt ellazulni, a lépcső tövében mégis előadott egy kis színjátékot, saját magának. A falnak támasztotta a gitárt, és hangosan kifújta a levegőt.

– Mi a büdös francot csinálsz? – fakadt ki. Annyira kész volt idegileg, hogy a saját hangja is a frászt hozta rá. Soha életében nem volt az a magában beszélős fajta.

Felkaptatott a lépcsőn, és visszaindult a folyosón a hálószobához. Tekintete egy öregemberre siklott, aki a falnál üldögélt egy antik Shaker széken. Jude nyargaló pulzussal fordított a fején, és a hálószobaajtóra szegezte a tekintetét, hogy csak a szeme sarkából lássa az öregembert. Létfontosságúnak érezte, hogy ne találkozzon a tekintete az öregemberével, és semmi jelét ne adja, hogy megpillantotta. Nem láttál senkit, hajtogatta magában. Nincs ott senki.

Az öregember lehajtott fejjel ült, a kalapja a térdén. Sörteszerűen rövidre nyírt hajának csillogása mint a friss déré. A zakó gombjai a holdfény krómbevonatától ragyogtak a félhomályban. Jude első pillantásra felismerte az öltönyt. Akkor látta utoljára, amikor a fekete, szív alakú dobozba hajtogatva egészen hátratolta a ruhásszekrény polcán. Az öregember szeme csukva volt.

Jude kalapáló szívvel, levegőért küzdve folytatta útját a folyosó végi hálószobaajtó felé. Ahogy elment a bal oldali falnál álló Shaker szék mellett, a lába az öregember térdéhez súrlódott, és a kísértet fölemelte a fejét. Ekkorra azonban Jude ellépett mellette, és majdnem az ajtóhoz ért. Vigyázott, nehogy futásnak eredjen. Magasról letojta, ha az öregember a hátát fixírozta, amíg a tekintetük nem találkozik, plusz nem is volt semmilyen öregember.

A hálószobába lépve halk kattanással becsukta maga mögött az ajtót. Egyenesen az ágyhoz ment, és visszafeküdt, és abban a pillanatban reszketni kezdett. Legszívesebben Georgiához bújt volna, hogy testének melege kiűzze belőle a borzongást, mégis inkább maradt a saját térfelén, nehogy felébressze a lányt. A plafont bámulta.

Georgia nyugtalanul mocorgott, és nyűgösen motyogott álmában.

7

Nem gondolta volna, hogy visszaalszik, pirkadatkor mégis elszunnyadt, és szokatlanul későn, kilenc után ébredt. Georgia ott feküdt mellette, kis keze súlytalanul pihent Jude mellkasán, lélegzete lágyan birizgálta a vállát. Jude a lánytól elhúzódva kikelt az ágyból, kiment a folyosóra, és leslattyogott a lépcsőn.

A falnak támasztott gitár ott volt, ahol hagyta. Elfacsarodott a szíve a látványtól. Megpróbálta elhitetni magával, hogy nem is látott semmit az éjjel. Azt tűzte ki célul, hogy nem is gondol az egészre. Csak ne lett volna ott a gitár.

Az ablakon kinézve Danny leparkolt autójára lett figyelmes a pajta mellett. Semmit nem akart mondani Dannynek, semmi oka nem volt rá, hogy zargassa, a következő pillanatban mégis az iroda ajtajánál termett. Önkéntelenül cselekedett. Ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy egy másik emberi lény társaságát keresse, valaki olyanét, aki ébren van és gyakorlatias, és ki sem látszik a hétköznapok apró-cseprő badarságaiból.

Danny az irodai székét hátradöntve telefonált, éppen nagyot nevetett valamin. Bőrkabátosan üldögélt. Jude kérdezés nélkül is tudta, hogy miért. Ő maga is karját összefonva didergett a vállára kapott fürdőköpeny alatt. Az iroda levegője nyirkos volt és hideg.

Danny meglátta az ajtón bekukucskáló Jude-ot, és egy másik kedvenc hollywoodi seggnyaló szokásával rákacsintott, ám ezen a reggelen Jude még ezt sem vette tőle zokon. Aztán Danny meglátta, milyen nyúzott, és elfintorodott. Jól vagy?, tátogta. Jude nem válaszolt. Nem tudta.

Akárkivel beszélt is, Danny lerázta az illetőt, aztán megfordult a székén, és aggodalmas pillantást vetett Jude felé. – Mi a helyzet, főnök? Ritka szarul nézel ki.

– Megjött a kísértet – szólalt meg Jude.

– Csak nem? – kérdezte Danny felvidulva. Összefont karral didergést mímelt. A telefon felé billentette a fejét. – A fűtésszerelőkkel beszéltem. Olyan hideg van itt, mint egy kriptában. Nemsokára kijön valaki, hogy megnézze a kazánt.

– Fel akarom hívni a nőt.

– Melyiket?

– Akitől a kísértetet vettük.

Danny leeresztette az egyik szemöldökét, és felvonta a másikat, arckifejezésével jelezve, hogy elvesztette a fonalat. – Hogy érted azt, hogy megjött a kísértet?

– Amit rendeltünk. Megjött. Fel akarom hívni a nőt. Ki akarok deríteni pár dolgot.

Dannynek láthatóan időre volt szüksége, hogy feldolgozza a hallottakat. Visszaperdült székével a számítógéphez, és kezébe vette a telefont, de a tekintetét nem fordította el Jude-ról. – Biztos, hogy jól vagy? – kérdezte.

– Nem – mondta Jude. – Kinézek a kutyákhoz. Kerítsd elő a nő telefonszámát, oké?

Azzal fürdőköpenyesen-pizsamásan kiment, hogy szabadon engedje Bont és Angust a kenneljükből. A hőmérséklet tíz fok körül lehetett, a levegő ködtől fehérlett. De még ez is kellemesebb volt a ház nyirkos hidegénél. Angus megnyalta a kezét, és az érdes, forró nyelv annyira valóságos volt, hogy Jude-ot egy pillanatra fájdalommal határos hálaérzet fogta el. Örült, hogy a nedves bundájú, virgonc kutyák közt lehet. A kutyák egymást kergetve elszaladtak mellette, és amikor visszakanyarodtak, Angus Bon farka után kapdosott loholtában.

Jude apja annak idején jobban bánt a család kutyáival, mint Jude-dal vagy Jude anyjával. Jude később átvette a szokást, és megtanulta, hogy saját magánál is jobban bánjon a kutyáival. Gyermekkora nagy részében kutyákkal osztotta meg az ágyát, egy aludt az egyik oldalán, egy a másikon, és időnként még egy harmadik is a lábánál, és örök barátságot kötött apja büdös, primitív, élősdiekkel teli falkájával. Egy kis áporodott kutyaszagnál semmi nem juttatta eszébe gyorsabban, hogy ki ő és honnan jött, és mire visszaindult a házba, kiegyensúlyozottabb lett, és kezdett újra magára találni.

Ahogy belépett az irodába, Danny éppen ezt mondta a telefonba: – Nagyon köszönöm. Tartaná egy pillanatra, amíg Coyne úr ideér? – Megnyomott egy gombot, feléje nyújtotta a telefonkagylót. – Jessica Price-nak hívják. Lent lakik Floridában.

Ahogy elvette a telefont, Jude-nak eszébe jutott, hogy most hallja először a nő teljes nevét. Amikor pénzt adott a kísértetért, egyszerűen nem foglalkoztatta, most viszont úgy látta, ez olyasmi, amit feltétlenül tisztázni kellett volna.

Elfintorodott. A nő neve tökéletesen hétköznapi volt, valamiért mégis felkeltette a figyelmét. Nem gondolta, hogy hallotta volna korábban, de egy ilyen eredendően felejthető névnél nehéz volt biztosra menni.

A füléhez tartotta a kagylót, és biccentett. Danny újra megnyomta a gombot, kikapcsolva a hívásvárakoztatást.

– Üdv, Jessica. Itt Judas Coyne.

– Hogy tetszik az öltönye, Coyne úr? – kérdezte a nő. Déli módra, éneklősen beszélt, a hangja fesztelen volt és kellemes… és még valamilyen. Egy csipetnyi csúfondáros, évődő gúny érződött rajta.

– Hogy nézett ki? – kérdezte Jude. Nem volt szokása kertelni. – A mostohaapja.

– Reese, kicsim – mondta a nő, valaki máshoz beszélve, nem Jude-hoz. – Reese, megkérhetnélek, hogy kapcsold ki a tévét, és hagyj magamra? – A távoli háttérből egy lány kelletlen tiltakozása hallatszott. – Mert telefonálok. – A lány mondott még valamit. – Mert bizalmas. Indulj már. Eredj. – Szúnyoghálós ajtó csapódott. A nő megeresztett egy csüggedt „tudja, milyenek a gyerekek” sóhajt, aztán így szólt Jude-hoz: – Látta a nevelőapámat? Miért nem meséli el, maga szerint hogy néz ki, én pedig megmondom, hogy stimmel-e.

A nő baszakodik vele. Vele baszakodik.

– Vissza akarom küldeni – közölte Jude.

– Az öltönyt? Csak tessék. Visszaküldheti nekem az öltönyt. Abból nem következik, hogy a kísértet is visszajön vele. Pénztártól való távozás után nincs reklamáció, Coyne úr.

Danny fürkész pillantást vetett Jude-ra, zavartan elmosolyodott, töprengve összevonta szemöldökét. Jude csak ekkor lett figyelmes saját mély és reszelős lélegzésére. Lázas igyekezettel próbálta kitalálni, mit mondjon.

A nő megelőzte. – Hideg van maguknál? Lefogadom, hogy igen. Még sokkal hidegebb lesz, mire a nevelőapám végez.

– Mire pályázik? Több pénzt akar? Nem fogja megkapni.

– A húgom hazajött, és öngyilkos lett, maga seggfej – mondta a nő, Jessica Price Floridából, akinek a neve nem volt ismerős Jude számára, de annyira talán mégsem volt ismeretlen, mint ahogy szerette volna. A nő hangjából hirtelen minden évődés kiveszett. – Miután maga lapátra tette, a húgom felvágta az ereit a fürdőkádban. A nevelőapánk talált rá. A húgom bármit megtett volna magáért, maga pedig kidobta, mint egy zsák szemetet.

Florida.

Florida. Jude-nak hirtelen hideg, émelyítő nyomás nehezedett a gyomorszájára. Ugyanebben a pillanatban a feje kitisztult, mintha lerázta volna magáról a babonás félelem és a kimerültség pókhálóit. A lány világéletében csak Florida volt számára, de valójában Anna May McDermottnak hívták. Értett a jövendőmondáshoz, a tarot kártyához és a tenyérjósláshoz. A nevelőapjuktól tanulták, ő és a nővére. A férfi hivatásos hipnotizőr volt, a bagót, illetve a nassolnivalót letenni akaró dohányosok és önmaguktól irtózó kövér nők utolsó mentsvára. Hétvégente Anna nevelőapja elveszett tárgyak felkutatására és vízkeresésre is használta hipnotizőri ingáját, egy aranyláncon függő ezüst borotvakést. Az ingát a betegek teste fölé lógatva helyreállította az aura sérüléseit, és lassította a rákos daganatok burjánzását, a boszorkánytábla és a fölötte himbált inga segítségével halottidéző szeánszokat tartott. De a megélhetésüket a hipnotizőri praxisnak köszönhették. Engedje el magát. Hunyja le a szemét. Csak a hangomra figyeljen.

Jessica Price közben tovább beszélt. – Halála előtt a nevelőapám elmondta, mi a teendő, hogyan lépjek kapcsolatba magával, hogyan küldjem el az öltönyt, és hogy mi történik azután. Megígérte, hogy elintézi magát, maga undorító, tehetségtelen szarházi.

A nőt azért hívták Jessica Price-nak, és nem McDermottnak, mert az elhunyt férje nevét viselte. Jude-nak rémlett, hogy a férfi tartalékosként Tikritben szolgált, ott patkolt el, mintha Anna mesélt volna erről. Arra nem esküdött volna meg, hogy Anna egyszer is említette-e nővére asszonynevét, azt viszont mondta, hogy Jessica nevelőapjuk nyomdokaiba lépett hipnotizőrként. Anna szerint a nővére évente közel hetvenezer dollárt keresett a dologgal.

– Mért kellett megvennem az öltönyt? – kérdezte Jude. – Mért nem küldte el simán a címemre? – Nyugodt hangja elégedettség forrása volt számára. Higgadtabban beszélt, mint a nő.

– Ha nem fizet, a kísértet nem került volna igazán a tulajdonába. Muszáj volt fizetnie. És, atyavilág, amit még ezután fizet majd…

– Honnan tudta, hogy meg fogom venni?

– Küldtem magának egy e-mailt, nem igaz? Anna mesélt a beteg kis gyűjteményéről, a mocskos kis okkult bizbaszairól. Gondoltam, hogy nem tud ellenállni.

– Más is megvehette volna. A többi licitáló…

– Nem voltak más licitálók. Csak maga. A többi licitet én tettem fel az internetre, és az árverés addig tartott, amíg maga ajánlatot nem tett. Hogy tetszik a szerzeménye? Ilyesmire gondolt? Ó, micsoda szórakozás vár magára! Majd küldök koszorút a temetésére az ezer dollárból, amit a nevelőapám kísértetéért fizetett. Olyan bokrétát kap, hogy csoda.

Simán leléphetsz, gondolta Jude. Simán lelépsz a házból. Hagyod a francba a halott ember öltönyét meg a halott embert. Elugrasz Georgiával Los Angelesbe. Berámolsz pár bőröndbe, három óra múlva a repülőn ülsz. Danny majd mindent elintéz, Danny…

Mintha hangosan kimondta volna, amit gondolt, mert Jessica Price így folytatta: – Nyugodtan jelentkezzen be egy szállodába. Majd meglátja, mi történik. Bárhová megy, a kísértet ott lesz magával. Amikor felébred, ott fog ülni az ágy végénél. – Felnevetett. – Meg fog halni, és a nevelőapám hideg keze tapad majd a szájára.

– Szóval Anna magukkal lakott, amikor öngyilkos lett? – kérdezte Jude. Még mindig tartott az önuralma. Még mindig tökéletesen nyugodt volt.

Néma csend. A felpaprikázott nővérnek vissza kellett nyerni a lélegzetét, hogy válaszolhasson. Jude locsolófej sziszegését hallotta a háttérben, az utcán gyerekek kiabáltak.

– Az egyetlen hely volt, ahová mehetett. A húgom depressziós volt. Világéletében depressziós volt, de maga rátett még egy lapáttal. A húgom olyan nyomorultul érezte magát, hogy képtelen volt kimozdulni, segítségért folyamodni, emberekkel találkozni. Maga rákapatta az önutálatra. Maga juttatta el odáig, hogy meg akarjon halni.

– Miből gondolja, hogy a húga miattam vágta fel az ereit? Az meg sem fordult a fejében, hogy esetleg a maga élvezetes társasága hajszolta az öngyilkosságba? Nyilván én is befalcolnék, ha egész nap magát kéne hallgatnom.

– Meg fog halni, és… – fröcsögte a nő.

Jude félbeszakította. – Találjon ki valami újat. És amíg ezen dolgozik, mondok még valamit: én is ismerek néhány dühös lelket. Harley Davidsonokkal járnak, lakókocsiban élnek, methkristályt főzőcskéznek, molesztálják a gyerekeiket, és lelövik a feleségüket. Maga mocskos tahóknak hívja őket. Én a rajongóimnak. Szóljak néhánynak ott a környéken, hogy nézzenek be magához?

– Senki nem fog a segítségére kelni – mondta a nő fojtott, dühtől remegő hangon. – A fekete jel átragad magáról arra, aki csatlakozik az ügyéhez. Nincsen maradása az élők közt, és annak se lesz, aki segítséget vagy vigaszt nyújtana magának. – Dühödten kántált, mintha előre begyakorolta volna a beszédet, és valószínűleg így is volt. – Mindenki elmenekül magától, vagy ugyanaz a végzet éri, mint magát. Magányosan fog meghalni, hall engem? Magányosan.

– Ne vegyél rá mérget. Ha nekem annyi, nyilván szívesebben döglök meg társaságban – mondta Jude. – És ha nem lesznek segítőim, majd személyesen verem ki belőled a szart. – Azzal lecsapta a telefont.

8

Jude a kifehéredett bütykű kezében szorongatott fekete telefonkagylóra bámulva hallgatta saját lassú, dobpergésszerű szívdobogását.

– Főnök – hebegte Danny. – A kibaszott. Kurva. Életbe. Főnök. – Vékony hangú, zihálós, kedélytelen nevetést hallatott. – Ez mégis mi a bánat volt?

Jude gondolatban parancsot adott a kezének, hogy nyíljon ki, és eressze el a telefonkagylót. A keze nem engedelmeskedett. Jude tudta, hogy Danny kérdezett valamit, de úgy érezte, mintha egy beszélgetés fültanúja volna, ami nem tartozik rá, és annak a hangjait hallaná a szomszéd szobából, a csukott ajtón át.

Kezdett eljutni a tudatáig, hogy Florida meghalt. Amikor meghallotta, hogy a lány öngyilkos lett – amikor Jessica Price a képébe vágta –, semmit nem jelentett számára a tény, mert nem engedte, hogy jelentsen. Most viszont nem volt menekvés. A vérében érezte a lány halálának sűrű, idegen, otromba tudatát.

Képtelenségnek tűnt, hogy a lány nincs többé, hogy valaki, akivel azelőtt megosztotta az ágyát, most a föld alatt fekszik a sárban. A lány huszonhat éves volt, amikor elment tőle. Amikor elküldte. Huszonhat éves volt, de olyanokat kérdezett, mint egy négyéves. Sokat jártál pecázni a Pontchartrain-tóhoz? Melyik volt a leges