Victor Hugo

Nyomorultak

Fordította Éber László és Csillay Kálmán

A könyv borítóján Delacroix A szabadság vezeti a népet című festménye található.

ISBN 978-615-5248-01-6

Készült a Content 2 Connect Kft. megbízásával.

http://www.content2connect.com

2013

A NYOMORULTAK

Alig van a világirodalomban regény, amelyet annyian olvastak, mint Hugo Viktor terjedelemre legnagyobb regénye, A nyomorultak (Les Misérables). 1862-ben jelent meg, - a költő akkor 60 éves volt - a francia kiadásnak példátlan sikere volt, hamar leforditották minden képzelhető nyelvre, mindenütt lázasan olvasták, számtalan kiadásban. Szinpadra is került, melodramatikus szinpadi feldolgozása, mint mindenütt, nálunk is népszerü volt. Az egyre nagyobb arányokban fejlődő film sem tudta mellőzni a regényben rejlő hatáslehetőségeket. A nyomorultak epizódjai és alakjai ismételten is feltünnek a vásznon.

Ez az óriási hatás nem magyarázható egyedül csak a költő müvészi eszközeinek gazdaságából. Kell lenni valami többletnek a müben, olyasvalaminek, ami különös erővel vonzza az emberek tömegeit. Ez a müvészi szempontokon túli többlet nyilvánvalóvá lesz A nyomorultak minden olvasója előtt, már az olvasás közben. A regény az irói eszközök roppant gazdag, nagyon sokszor szinte erőszakos alkalmazásával hatalmas szuggesztiv erővel hat a szivekbe és megmozditja bennük a legáltalánosabb és legmélyebb emberi ösztönt: a részvétet, amely alapjában véve nem más, mint minden embernek minden emberrel való szolidaritás-érzése. Ezenkivül hangot ad egy szintén általános emberi érzésnek: a társadalmi és állami berendezkedésekkel és intézményekkel való elégedetlenségnek. Mindnyájan tanui vagyunk annak, hogy az életben nem uralkodik a teljes igazság, az állam törvényei s a társadalmi erkölcs itéletei merevek az élet leirhatatlan változatosságához és rugalmasságához képest s emiatt rengeteg meg nem érdemelt szenvedés van a világon. Mindig vannak hibájuk nélkül szenvedők, vannak, akik anélkül, hogy gonoszak lettek volna, összeütközésbe kerülnek a törvény kérlelhetetlenségével s akiknek élete ebben a surlódásban összetörik és szenvedések sorozatává lesz. S ha az ilyen nyomorultak aztán az üldöztetés hajszájában, a börtön rothasztó légkörében elvadulnak, - vajjon ki a felelős? Hugo Viktor az ő jellemző páthoszával azt feleli erre a kérdésre: a társadalom! Jean Valjean, a regény hőse, nem gonosztevő, hanem szerencsétlen, ő nem valami tolvaj indulatból lopott, hanem kenyeret lopott éhező gyermekek számára. Ha ezért a nemes indulatból fakadt bünéért szörnyen elitélik, kitaszitják az emberek közösségéből, üldözik mint a fenevadat, ha ebben az üldözésben csakugyan fenevaddá is lesz, - nem azoknak az intézményeknek és embereknek a hibája-e, akik üldözték, kinozták, kivetették? Hugo Viktor még ebben a hajszolt vadban is megmutatja az emberben benne élő isteni lényeget s ezzel még jobban rávilágit arra az igazságtalanságra, amely megrontotta.

Igaza van-e? A formában lehet vele vitatkozni. El lehet mondani, hogy tulságosan élére állitja a dolgokat, hogy olyan esetek, mint Jean Valjean és Fantine esete, a valóságban nem történhetnek meg, egy cipó kenyér ellopásáért nem szokott ilyen büntetés járni, hogy a törvény és társadalom nem ennyire könyörtelen. De könyörtelen - ez tény, melyet mindig érzünk; a társadalmi igazságtalanság, melynél fogva számtalan ember szenved, mindennapos valóság. Áldozatait különös részvéttel nézzük, Jean Valjean alakja minden tulzottsága mellett is az életnek egy tipikus variációja s ezért fokozottan felkelti részvétünket.

A nyomorultak a maga keletkezésének atmoszférájából lelkezett. Mikor Hugo Viktor ezt a müvét irta, akkor volt feltámadóban a XIX. század második felének legnagyobb problémája, a szociális kérdés. Saint-Simon és Fourier eszméi izgatták az emberiséget, a modern szocializmus első kezdő lépéseit próbálgatta - s ez az aktualitás is hozzájárult a regény sikeréhez. Ma más szemmel nézzük a szociális kérdést, megváltozott az egész atmoszféra, de változatlan maradt az emberi részvét szükségérzete. Az a humanitás, mely abban a könyvben tulárad, biztositja hatását az atmoszféra minden változásában.

Schöpflin Aladár

Amig a törvények és erkölcsök létezése folytán lesz olyan társadalmi elitélés, amely mesterségesen teremt a civilizáció kellős közepébe poklokat és emberi balsorssal teszi bonyolulttá az isteni végzetet; amig a század három problémáját, az ember lealacsonyitását a proletariátus által, a nő lezüllesztését az éhség által, a gyermek sorvasztását a sötétség által nem szüntetik meg, amig bizonyos körökben a társadalmi asphyxia lehetséges lesz; másszóval és még szélesebb látó körből tekintve, addig, amig a földön tudatlanság és nyomor lesz, az olyan természetü könyvek, mint ez, nem lehetnek haszontalanok.

Hauteville-House, 1862 január 1-én.

Hugo Victor

ELSŐ RÉSZ: FANTINE

ELSŐ KÖNYV

Egy igaz ember

I. Myriel ur

1815-ben Charles-François-Bienvenu Myriel ur Digne püspöke volt. Körülbelül hetvenötéves aggastyán volt; a dignei püspöki széket 1806 óta foglalta el.

Habár ez a részlet alapjában semmiféle módon nem érinti azt, amit elmondandók vagyunk, talán nem lesz fölösleges, ha már csak azért is, hogy mindenben pontosak legyünk, megemliteni azokat a mende-mondákat, amelyek az ő számlájára közszájon forogtak abban az időben, amikor püspöksége helyére megérkezett. Annak, amit az emberről beszélnek, akár igaz, akár nem, mégis épp oly befolyása van az ember életére és főképpen sorsára, mint annak, amit az ember tesz. Myriel ur egy aixi parlamenti tanácsos fia volt, ő maga jogász. Azt mesélték róla, hogy az apja, aki azt akarta, hogy méltósága örökébe lépjen, az akkoriban az ilyen parlamenti családokban nagyon elterjedt szokás szerint, igen fiatalon, tizennyolc- vagy huszéves korában nősitette meg. Jó személyes megjelenése volt, bár elég alacsony termetü, elegáns, kecses, szellemes; élte első felét egészen a nagyvilági életnek, udvarlásoknak szentelte. Amikor a forradalom bekövetkezett, az események egymást kergették, a parlamenti családokat megtizedelték, elkergették, üldözték s igy ezek a családok szétszóródtak, Myriel Károly ur a forradalom első napjaiban Olaszországba emigrált. A felesége ott halt meg mellbetegségben, amelyben régóta szenvedett. Gyermeke nem volt. Mi történt azután Myriel urral? Talán a régi francia társadalom felborulása, saját családja bukása, a 93-beli tragikus események, amelyek tán még rémitőbbeknek tüntek fel az emigráltak szemében, akik az eseményeket a távolból, megnövekedett félelmességünek látták, talán ezek a dolgok keltették fel benne a lemondás és a magány gondolatát? Vagy tán szórakozásai és vonzalmai közepette, amelyek életét betöltötték, hirtelen érte azon titokzatos és rettenetes csapások egyike, amilyenek néha bekövetkeznek és mindent halomra döntenek, talán ilyen csapás sujtotta őt sziven, azt az embert, akit nem renditettek meg azok az általános katasztrófák, amelyek exisztenciáját és vagyonát tönkretették? Senki sem tudta volna megmondani; az egészből csak annyit tudtak, hogy amikor Olaszországból visszatért, pap volt.

1804-ben Myriel ur Brignollesben volt plébános. Már öreg volt és teljes visszavonultságban élt.

A koronázás ideje táján, plébániája egy kis ügyében, már nem tudni, micsoda ügyben, Párisba ment. Más hatalmas személyiségeken kivül Fesch biborost is felkereste kérelmével. Egy napon, amikor a császár meglátogatta nagybátyját, az érdemes plébános, aki az előszobában várakozott, szembe került őfelségével. Napoleon, aki észrevette, hogy az aggastyán bizonyos kiváncsisággal szemléli őt, megfordult és nyersen megszólalt:

- Ki ez a jó ember, aki ugy néz engem?

- Sire, - szólt Myriel ur - ön egy jó embert néz, én pedig egy nagy embert. Mindkettőnknek hasznára válhatik.

A császár még az este megkérdezte a bibornoktól a plébános nevét és kis idő mulva Myriel ur nagy meglepetéssel hallotta meg, hogy Digne püspökévé nevezték ki.

Egyébiránt senki sem tudta, hogy mi igaz abból, amit élete első feléről beszéltek az emberek. Kevés család volt, amely a forradalom előtti időből ismerte Myriel családját.

Myriel urnak alá kellett magát vetni annak a sorsnak, amelyből minden ujonnan jöttnek kijut egy kis városban, ahol sok a száj, amely beszél és kevés a fej, amely gondolkodik. Azonban minekután is, azok a mendemondák, amelyekbe a nevét belekeverték, talán nem voltak egyebek, mint éppen csak mende-mondák; suttogás, szavak, üres szavak; kevesebbek, mint szavak, fecsegés, ahogy a délvidék erélyes nyelvezetén mondják.

Akárhogy volt is, kilencesztendei püspökösködés és Digneben való székelés után, mindez a mese, szóbeszéd, amely az első percekben a kis városokban a kis emberek beszédtárgyát alkotja, mély feledésbe merült. Senki sem merészelt volna ezekről beszélni. Senki sem mert volna csak emlékezni is rájuk.

Myriel ur egy öreg leány, Baptistine kisasszony kiséretében érkezett Dignebe, aki a nővére volt és tiz évvel volt fiatalabb, mint ő.

Összes cselédségük egy Baptistine kisasszonnyal egykoru szolgálóból állt, akinek Magloire asszony volt a neve és aki, miután eddig a plébános ur szolgálója volt, most Baptistine kisasszony komornájának és monseigneur gazdasszonyának kettős cimét vette fel.

Baptistine kisasszony hosszu, sovány, sápadt és szelid személy volt; megvalósitotta annak a fogalomnak az eszményét, amit „tiszteletreméltó” alatt értünk, bár ugy vélik, hogy ahhoz, hogy egy nő tiszteletreméltó legyen, anyának kell lennie. Sohasem volt csinos, egész élete, amely nem volt más, mint a szent cselekedetek sorozata, végül is valami fehérséggel és tisztasággal vette őt körül; megöregedve elérte azt, amit a jóság szépségének lehet nevezni. Ami fiatal korában soványság volt, az érett korában átlátszósággá lett és ez az áttetszőség láthatóvá tette benne az angyalit. Inkább lélek hatását keltette, mint szűzét. Mint hogyha lénye árnyékból lett volna teremtve, alig volt benne annyi testiség, hogy neme lehessen; egy kevés anyag volt, amelyben fény van; nagy szemek, amelyeket mindig lesütve tartott: ürügy, hogy a lélek a földön maradjon.

Magloire asszony kicsi, kövér, pocakos, fehér és fürge nő volt, aki részben imént végzett dolga, részben asztmája miatt folyton lihegett.

Amikor Myriel ur megérkezett, beiktatták püspöki palotájába azon rendeletek által előirt szertartásokkal, amely rendeletek szerint a püspök közvetlenül a táborszernagy után következik rangsorban. A polgármester és a kerületi elnök jelentkezett nála az első udvariassági látogatás céljából, ő pedig a maga részéről első látogatását a tábornoknál és a prefektusnál tette meg.

II. Myriel urból monseigneur Bienvenu lesz

A dignei püspöki palota szorosan a kórház mellett volt.

A püspöki palota kőből épült, terjedelmes és szép ház volt, melyet az előbbi század elején monseigneur Henri Puget, a párisi theológiai fakultás tudora, Simone abbéja emelt, aki 1712-ben lett Digne püspöke. Ez a palota igazi főuri lak volt. Minden nagyszabásu volt benne: a püspöki lakosztály, a termek, a szobák, a nagyon tágas és a régi florentini divat szerint árkádos sétánnyal ellátott fogadóterem, a pompás fákkal diszitett kert. Az étkezőterem hosszu és pazar galéria volt a földszinten, amely a kertre nyilt és amelyben monseigneur Henri Puget 1714 julius 29-ikén nagy diszebédet adott. A diszlakomán a következő nagyurak voltak jelen: Charles Brulart de Chenlis, Embrun hercegérseke, Antoine de Mesgrigny kapucinus, Grasse püspöke, Philippe de Vendôme, Franciaország nagypriorja, Saint-Honoré de Lérins abbé, François de Berton de Grillon, Vence püspök-bárója, César de Sabran de Forcalquier, Glandève püspök-főura és Jean Soanen, az oratórium lelkésze, a király rendes egyházi szónoka, Senez püspök-főura. Ennek a hét főmagasságu személyiségnek az arcképe disziti ezt a termet és 1714 julius 29-ikének emlékezetes dátuma aranybetükkel van egy fehér márványtáblába vésve.

A kórház keskeny és alacsony, csupán egyemeletes ház volt, melyhez csak parányi kert tartozott.

Három nappal megérkezése után a püspök meglátogatta a kórházat. Amikor a látogatásnak vége volt, megkérte az igazgatót, hogy sziveskedjék hozzá fáradni.

- Kórházigazgató ur, - szólt hozzá - hány betege van jelenleg?

- Huszonöt, eminenciád.

- Ennyit számoltam én is, - mondta a püspök.

- Az ágyak - tette hozzá az igazgató - nagyon össze vannak zsufolva.

- Ezt észleltem én is.

- A termek csak szobák és nehezen lehet őket szellőztetni.

- Nekem is ugy tünt fel.

- És aztán, ha a nap süt, a kert tulságosan kicsi a lábadozók számára.

- Ezt mondtam magamban.

- Járványok alkalmával - ez évben tifuszjárvány volt, két év előtt himlőjárvány - néha egyszerre száz betegünk volt - ilyenkor nem tudunk mit csinálni.

- Magam is erre gondoltam.

- Hát mit tegyünk, monsigneur? - sóhajtott a kórházigazgató, - bele kell törődni.

Ez a párbeszéd a földszinti ebédlő-galériában folyt le.

A püspök egy pillanatig hallgatott, aztán hirtelen a kórházigazgatóhoz fordult.

- Uram, mit gondol, hány ágy számára van hely csupán csak ebben az egy teremben?

- Monseigneur ebédlőtermében! - kiáltotta a kórházigazgató meghökkenve.

A püspök végigjártatta tekintetét a termen és ugylátszott, hogy felméri pillantásával és számolgat.

- Feltétlenül elfér itt husz ágy! - mondta, mintegy magában beszélve; aztán hangosabban folytatta: - Nézze, kórházigazgató ur, mondok önnek valamit. Itt nyilvánvalólag valami tévedés van. Önök huszonhatan vannak, öt, vagy hat kis szobában. Mi itt hárman vagyunk és annyi helyünk van, amennyi hatvan ember számára elég. Mondom önnek, hogy itt tévedés van. Adja vissza nekem a házat. Ez az épület lesz az önöké.

Másnap a huszonöt szegényt elhelyezték a püspöki palotában és a püspök költözött a kórházépületbe.

Myriel urnak semmi vagyona sem volt, minthogy családját tönkretette a forradalom. A nővérének volt évi ötszázfrankos életjáradéka, amely az ő életmódja mellett elég volt személyes szükségleteire. Myriel ur, mint püspök, az államtól évi tizenötezer frank hozzájárulást kapott. Ugyanaznap, amikor a kórház épületébe költözött, Myriel ur egyszersmindenkorra a következőképpen határozott ezen összeg hováforditása felől. Leirjuk itt sajátkezü feljegyzését:

Azalatt az egész idő alatt, amig Digne püspöki székében ült, Myriel ur majdnem semmit sem változtatott ezen az intézkedésen. Mint láttuk, ezt ugy nevezte, hogy „házi kiadásainak szabályozása”.

Baptistine kisasszony teljesen alávetette magát ezen rendelkezésnek. E szent leány számára Myriel ur fivér és püspök volt egy személyben, barátja a természet törvényei szerint és feljebbvalója az egyház törvényei értelmében. Egészen egyszerüen: szerette és meghódolt előtte. Ha a püspök beszélt, meghajolt, ha cselekedett, csatlakozott hozzá. Csak a szolgáló, Magloire asszony morgott kissé. A püspök ur, mint láttuk, csupán ezer frankot tartott meg saját szükségletére, ami, hozzáadva Baptistine kisasszony ötszáz frankját, még mindig csak ezerötszáz frank volt egy évre. Ebből az ezerötszáz frankból élt a két öreg nő és az aggastyán.

És amikor valamelyik plébános jött Dignebe, a püspök ur még módot talált arra is, hogy megvendégelje, hála Magloire asszony szigoru takarékosságának és Baptistine kisasszony megértő segédkezésének.

Egy nap - körülbelül három hónapja volt Digneben - a püspök igy szólt:

- Ami azt illeti, elég szüken vagyunk!

- Azt meghiszem! - kiáltotta Magloire asszony. - Monseigneur még nem is követelte az évjáradékot sem, amelyet az egyházmegye tartozik adni városi hintó tartásra és az egyházmegyei körutazásokra. Ezelőtt a püspököknek ez kijárt.

- Né csak! - mondta a püspök, - önnek igaza van, Magloire asszony.

És a püspök megsürgette a járandóságot.

Nemsokára erre a megyei gyülés, figyelembe vévén ezt a kérelmet, a püspöknek évi háromezer frankot szavazott meg a következő cimen: Hozzájárulás a püspök ur részére hintótartási, posta- és pásztor-utak költségeihez.

Ez nagy sopánkodásra adott alkalmat a helybeli polgárság körében és ez alkalommal egy császári szenátor, aki az ötszázak tanácsának tagja volt és brumaire tizennyolcadikát helyeselte, jelenleg pedig Digne városában pompás szenátori állást töltött be, Bigot de Préamèneau kultuszminiszter urnak egy izgatott és bizalmas levélkét irt, amelyből a következő hiteles sorokat közöljük:

„Hintótartási költségek? Mirevalók egy négyezernél kevesebb lakóju városkában? Postakocsi- és körutazási költségek? Mindenekelőtt, mire jók ezek a körutak? Aztán hogyan akar postát járatni hegyi vidéken? Nincsenek utak. Az emberek csak lóháton közlekednek. Még a Durance hidja Chateau-Arnouxnál is alig birja el az ökrös taligákat. Mind ilyenek a papok. Kapzsik és zsugoriak. Ez adta a jó apostolt, amikor ideérkezett. Most már ugy tesz, mint a többiek. Hintó kell neki és postakocsi. Fényüzés kell neki, mint a hajdani püspököknek. Ó, ez az egész papság! Gróf ur, a dolgok nem fognak addig rendbejönni, amig a császár meg nem szabadit bennünket ezektől a csuhásoktól. Le a pápával! (ez időben viszály volt Rómával.) Ami engem illet, én egyedül és kizárólag a Cézár mellett állok. Stb., stb.”

Ezzel szemben ez a dolog nagyon megörvendeztette Magloire asszonyt. - Nagyon helyes, - mondta Baptistine kisasszonynak - monseigneur először csak a többi emberrel törődött, de végül kénytelen volt magára is gondolni. Most már elintézte minden jótékonykodását. Ez a háromezer frank számunkra marad meg. Végre!

A püspök ugyanazon este a következő jegyzéket irta le és adta át nővérének:

Ilyen volt Myriel ur költségvetése.

Ami az esetenkénti stólapénzeket, a kihirdetési, felmentési, rendkivüli keresztelési, prédikációs, templomok és kápolnák felszenteléséért, esketésekért, stb. járó dijakat illeti, a püspök ezeket épp oly buzgalommal hajtotta be a gazdagokon, amilyennel kiosztotta a szegények közt.

Kevés idő mulva a pénzügyekben járók csak ugy özönlöttek hozzá. Azok, akiknek sok volt és azok, akiknek kevés volt, egyformán bekopogtattak Myriel ur ajtaján, egyik részük, hogy áldozzon a jótékonyságnak, másik részük, hogy elvigye, amit az adakozók otthagytak. A püspök egy évnél rövidebb idő alatt a jótékonyság kincstárnoka és minden nyomor pénztárosa lett. Tekintélyes összegek fordultak meg kezén; de semmi sem birhatta rá, hogy valamit is változtasson életmódján és a legcsekélyebb fölöslegest is hozzátegye a legszükségesebbhez.

Ettől távol állt. Sőt, mivel még mindig több volt a nyomor az alsó rétegekben, mint amennyi testvériesség a magasabb körökben, mivel, hogy ugy mondjuk, minden már szét volt osztva, mielőtt megadatott volna; hiába kapott annyit, sohasem volt pénze: mintha esőcsepp hullott volna a kiszáradt földre. Ekkor saját magát vetkőztette le.

Mivel az volt a szokás, hogy a püspökök rendeleteikben és pásztorleveleikben teljes nevükön nevezték magukat, a vidék szegény emberei valami ösztönszerü rokonszenv hatása alatt, a püspök családi és keresztnevei közül azt választották ki, amelynek előttük bizonyos jelentése volt és igy a püspököt nem hivták másként, csak Bienvenu (Jóljött) urnak. Mi is ugy teszünk, mint ők és ezentul igy fogjuk őt hivni alkalomadtán. Különben ez az elnevezés tetszett neki. - Szeretem ezt a nevet, - mondta. Bienvenu jóváteszi a monseigneurt.

Nem követeljük, hogy az arcképet, amelyet itt adtunk, valószinünek tartsák; annak a kijelentésére szoritkozunk csak, hogy élethü.

III. Fárasztó a püspökség a jó püspöknek

A püspök ur, miután hintóját átváltoztatta alamizsnákká, épp igy járt el körutjaival is. A dignei egyházmegye fárasztó megye. Nagyon kevés rajta a sik terület, sok a hegység, majdnem semmiféle utja sincs, mint nemrég láttuk; harminckét plébánia, negyvenegy vikáriátus és nyolcvanöt fióktemplom volt rajta. Ezeket mind végiglátogatni munkát jelentett. A püspök ur végigjárta őket. Gyalog ment, ha a szomszédságba ment, szekéren járt a sikságon, nyeregben a hegyekben. A két öreg nő elkisérte őt. Ha az ut tulságosan fárasztó volt számukra, egyedül ment.

Egy nap Senez-be érkezett, amely régi püspöki város. Szamárháton jött. Az erszénye, amely ebben a pillanatban nagyon lapos volt, nem engedett meg neki más alkalmatosságot. A polgármester, aki a püspöki épület kapujában fogadta, megbotránkozott pillantással nézte, amikor a szamárról leszállt. Néhány polgár vihogott körülötte.

- Polgármester ur - szólt a püspök - és polgár urak, látom, hogy min botránkoztak meg; ugy találják, hogy tulságos gőg egy szegény paptól, ha olyan alkalmatosságon utazik, amilyenen a mi Urunk, Jézus Krisztus. De higyjék meg, kényszerüségből teszem, nem hiuságból.

Körutjai alkalmával elnéző és szelid volt és inkább csevegett, mintsem prédikált. Semmiféle erényt nem helyezett elérhetetlen magasságba. Sohasem kereste a távolban a példaképeit és okoskodásait. A vidéki lakóknak a szomszéd vidékről hozott fel példákat. Az olyan kerületekben, ahol keményszivüek voltak a szegényekkel szemben, igy szólt:

- Nézzék a briançoniakat. Megadták a nyomorgóknak, az özvegyeknek és árváknak a jogot, hogy három nappal korábban kaszálhassák a rétjeiket, mint a többiek. Ingyen épitik fel a házaikat, ha rombadőltek. De meg is áldja az Isten ezt a vidéket. Száz esztendeje, egy teljes század óta, nem volt ebben a kerületben egyetlen gyilkos sem.

Az olyan falvakban, ahol a nyereség az aratás iránti nagy mohóságot látott, azt mondta: - Nézzétek az embrunieket. Ha egy családapának a fiai aratás idején katonai szolgálatot teljesitenek és a lányai a városban szolgálnak, vagy ha beteg és akadályozva van a munkában, a plébános a vasárnapi ájtatosság alatt a falubeliek figyelmébe ajánlja és akkor vasárnap, mise után, a falu valamennyi lakosa, férfiak, nők, gyermekek, kimennek annak a szegény embernek a földjére és elvégzik helyette az aratást és betakaritják neki a magot, szalmát a magtárába. Az olyan családoknak, amelyekben pénz vagy örökség miatt viszály keletkezett, azt mondta: - Nézzétek ennek a vad vidéknek, Devolny-nak a hegyi lakóit, oly zord vidék, hogy ötven év alatt sem lehet fülemülét hallani. Nos hát, ott, ha egy családban meghal az apa, a fiuk elmennek szerencsét próbálni és a vagyont a lányoknak hagyják, hogy férjhez mehessenek. Az olyan kerületben, ahol szerettek pereskedni és a gazdák a bélyeges papirok miatt mentek tönkre, igy szólt: - Nézzétek Queyras völgyének derék parasztjait. Háromezer lélek van ott. Istenem! Olyan, mint egy kis köztársaság. Nem ismernek ott sem birót, sem ügyvédet. A polgármester elintéz mindent. Kiveti az adót, mindenkire lelkiismerete szerint rójja ki, ingyen biráskodik viszályok esetén, tiszteletdij nélkül osztja fel a jussokat, költség nélkül hoz itéleteket; és az emberek engedelmeskednek neki, mert igazságos ember az egyszerü emberek közt. Az olyan falvakban, ahol nem talált tanitót, megint a Queyras-belieket idézte: - Tudjátok, hogy csinálják azok? - mondta. - Minthogy egy olyan kis hely, amely csak tiz-tizenkét tüzhelyből áll, nem tud mindig eltartani egy tanitót, olyan tanitóik vannak, akiket az egész völgy fizet, akik végigjárják a falvakat, nyolc napot töltve itt, tizet amott és tanitanak. Ezek a tanitók járnak az országos vásárokra is, ahol én is láttam őket. Fel lehet őket ismerni az irótollakról, amelyeket a kalapjuk mellé tüzve hordanak. Akik csak olvasni tanitanak, azoknak egy tolluk van a kalapjuk mellett. Azoknak, akik olvasni és számolni tanitanak, két tolluk van a kalapjukba tüzve és azok, akik olvasni, számolni és latinul tanitanak, három tolluk van. Ezek már nagy tudósok. De milyen szégyen tudatlannak lenni! Tegyetek ti is ugy, mint Queyras lakói.

Igy beszélt, komolyan, atyailag és ha nem tudott példákra rámutatni, hasonlatokat eszelt ki, egyenesen a cél felé haladva, kevés frázist és sok képet használva, amihez hasonló volt magának Jézus Krisztusnak ékesszólása, meggyőződéssel és meggyőzően szónokolva.

IV. Cselekedetek, amelyek megfelelnek a szavaknak

Társalgása vonzó és vidám volt. Rábizta a személyéről való gondoskodást a két öreg nőre, aki életét mellette töltötte el; és ugy szeretett, mint egy iskolás fiu.

Magloire asszony előszeretettel cimezte Nagyságodnak. Egy nap felemelkedett karosszékéből és a könyvszekrényhez lépett, hogy egy könyvet keressen ki. Ez a könyv az egyik magasan lévő polcon volt. Minthogy a püspök elég alacsony termetü volt, nem érte el.

- Magloire asszony, - szólt - hozzon nekem ide egy széket. „Nagyságom” nem ér fel addig a polcig.

Egyik távoli rokona, de Lô grófné, ritkán mulasztotta el az alkalmat, hogy a püspök jelenlétében célzást tegyen arra, amit a grófné az ő három fia „reménységeinek” nevezett. Több felmenőágbeli, nagyon öreg és a halálhoz közel álló rokona volt, akinek az ő fiai természetszerü örökösei voltak. A legfiatalabbnak a három közül egy nagynénjétől jó százezer frank évjáradékot kellett örökölnie; a másodikra az várt, hogy nagybátyja hercegi cime fog rászállani, a legidősebbnek nagyatyja főrendiségét kellett majd megkapnia. A püspök rendszerint csendben hallgatta ezeket az ártatlan és megbocsátható anyai áradozásokat. Azonban egy izben mégis ugylátszott, hogy a püspök ur a rendesnél jobban merült el gondolataiba, mialatt de Lô grófné ismét felujitotta mindezen örökléseknek és „reményeknek” a részleteit. A grófné félbeszakitotta elbeszélését és némi türelmetlenséggel fordult a püspökhöz:

- Az Istenért, unokafivérem! mire gondol most?!

- Valami furcsára gondolok, - felelte a püspök - ami, azt hiszem, Szent Ágostonban fordul elő: „Helyezzétek reménységteiteket abba, aki után semmit sem örököltök.”

Más alkalommal egy levelet kapott, amelyben meghivják, hogy vegyen részt egy környékbeli nemes ember temetésén. A levélben hosszu oldalon voltak felsorolva az elköltözött méltóságain kivül rokonságának feudális és nemesi cimei: - Milyen adomány a halál számára!! - kiáltott fel. - Milyen csodás tömegét a cimeknek cipeltetik az elhunyttal és milyen okosaknak kell lenniök ezen embereknek, hogy a sirt igy a hiuság szolgálatába tudják állitani!

Alkalomadtán szeliden ingerkedett, aminek hátterében majdnem mindig valami komoly gondolat rejtőzött. Egy husvét alkalmával egy fiatal káplán jött Dignebe és a székesegyházban prédikált. Elég jó szónok volt. Prédikációjának témája az irgalmasság volt. Felhivta a gazdagokat, adjanak a nyomorgóknak, hogy igy elkerüljék a poklot, melyben a legborzalmasabban fognak bünhődni és elnyerjék a Paradicsomkertet, amelyet pompásnak és kivánatosnak irt le. A hallgatóság közt ott volt egy gazdagon a magánéletbe visszavonult kereskedő, aki egy félmilliót szerzett posztó, szövet, vászon és fez gyártásával. Géborand ur még életében sem adott alamizsnát szegénynek. Ettől a prédikációtól kezdve az emberek észrevették, hogy Géborand ur minden vasárnap egy sous-t ad a székesegyház előtt álló öreg koldusoknak. Hatan osztozkodtak a sous-n.

Egy nap a püspök meglátta, amikor Géborand ur az ő alamizsnáját „osztogatta” és mosolyogva jegyezte meg nővérének: - Ime, Géborand ur egy sous ára Paradicsomot vásárol.

Ha jótékonycélról volt szó, még egy visszautasitás sem riasztotta vissza és még ilyenkor is talált szavakat, amelyek gondolkodóba ejtették a rideg sziveket.

Egy alkalommal a város egyik szalonjában gyüjtött a szegények javára. A vendégek közt volt de Champtercier márki, egy öreg, gazdag és fösvény ur, aki módját tudta, hogy egyszerre legyen szélső királypárti és szélsőséges voltairiánus. Ilyen változat is létezett. Amikor a püspök hozzáért, megérintette karját:

- Márki ur, kell, hogy adjon nekem valamit. - A márki megfordult és igy válaszolt: - Monseigneur, nekem is vannak szegényeim. - Hát akkor adja azokat nekem, - szólt a püspök.

Egyszer a székesegyházban a következő prédikációt tartotta: „Nagyon szeretett testvéreim, jóbarátaim, Franciaországban egymillióháromszázhuszezer parasztház van, amelynek csak három nyilása van, egymilliónyolcszáztizenhétezer parasztház, amelynek csak két nyilása van, egy ajtó és egy ablak és végül háromszáznegyvenhatezer kalyiba, melyeken csak egyetlen nyilás van, az ajtó. És ez azon okból, amit ajtó- és ablakadónak neveznek. Képzeljék el, ezekben a házakban a szegény családokat, az agg nőket, a kis gyermekeket, lássák meg a betegségeket, a lázt! Sajnos, az Isten ingyen ad levegőt az embereknek és a törvény pénzért adja. Nem vádolom a törvényt, de az Istent áldom. Az Isère vidékén, a Var-vidéken, a két Alpes vidékén, ugy a magas Alpesekben, mint az alacsony Alpokban, az embereknek még tolótalicskájuk sincsen, a trágyát a hátukon cipelik; nincsen gyertyájuk, gyantás gallyakkal és gyantába mártott kötélvégekkel világitanak. Ez igy van a Dauphin-tartomány egész felvidékén. Hat hónapra előre sütik maguknak a kenyeret és száritott tehéntrágyával tüzelnek. Télen aztán baltával darabolják fel ezt a kenyeret és huszonnégy óráig vizben áztatják, hogy megehessék. Testvéreim, legyetek irgalommal! lássátok meg, mennyire szenvednek körülöttetek.”

Provencei születésü lévén, könnyen sajátitotta el valamennyi délvidéki patoá tájszólást. Azt mondta: - Aúnye, barátom, jaúzan dolog e’? - ahogy lenn Languedocban beszélnek. - Hót magónák mi ké? - ahogy az alacsony Alpok vidékén mondják. - Szörötnék e’ jjó darab kóbászt, mög kinyöröt, - mint ahogy a magas Dauphiné-vidéken beszélnek. Ez tetszett a népnek és nem csekély mértékben járult hozzá, hogy közelférkőzzön az elméjükhöz. A szalmakunyhóban épp oly otthonos volt, mint a hegységben. Képes volt a legnagyobb dolgokat a legközönségesebb tájszólásokkal kifejezni. Minthogy valamennyi nyelvet beszélte, valamennyi lélekbe be tudott hatolni.

Egyebekben ugyanolyan volt a nagyvilági emberekkel szemben, mint a nép gyermekeivel szemben.

Semmit sem itélt meg elhamarkodva, anélkül, hogy számba ne vette volna a fenforgó körülményeket. Azt mondta: Lássuk az utat, amely a hibához vezetett.

Mivel ő is ex-bünöző volt, ahogy magamagát mosolyogva minősitette, nem volt benne semmi az erkölcsbiró tulzott ridegségéből és elég hangosan, szemrebbenés nélkül oktatta az erkölcsös vadakat egy tanra, amelyet megközelitőleg a következőkben lehet összefoglalni:

„Az embernek a teste egyszerre teher is, kisértés is számára: cipeli és enged neki.

Vigyázni kell erre a testiségre, zabolázni, visszatartani és csak végső esetben szabad neki engedelmeskedni. Még ebben az engedelmességben is lehet hiba; de ez a hiba, amelyet igy követünk el, megbocsátható. Ez is bukás, de térdre bukunk és igy ez még imává alakulhat át.

Szentnek lenni, kivétel; igaznak lenni, szabály. Tévedjetek, botoljatok, vétkezzetek, de legyetek igaz emberek.

A lehető legkevesebb bűn: ez az ember törvénye. Semmi bűn: ez az angyal álma. Minden, ami földi, alá van vetve a bűnnek. A bűn vonzó erő.”

Amikor azt látta, hogy a világ nagyon hamar botránkozik meg valamin és nagyon hangosan kiabál, mosolyogva szólt: - Ó, ó, ugylátszik, ez olyan nagy bűn, amit mindenki elkövet. Ime a képmutatók, akik sietnek tiltakozni és fedni magukat.

Elnéző volt az asszonyokkal és szegényekkel szemben, mert ezekre nehezedik az emberi társadalom terhe. Azt vélte: - Az asszonyok, a gyermekek, a szolgák, a nyomorgók és a tudatlanok bűnei a férjek, apák, gazdák, erősek, gazdagok és tudósok bűnei.

Azt mondta továbbá: - Tanitsátok a tudatlanokat annyi dologra, amennyire csak lehet; a társadalom a bűnös, ha nem ad ingyenes oktatást; az felelős a sötétségért, amelyet előidéz. A lélek telve van árnyékkal, ezért követi el a bűnt. Nem az a bűnös, aki a vétket elköveti, hanem az, aki az árnyékot előidézi.

Mint látható, sajátságos módja volt a dolgok megitélésére. Az a gyanum, hogy ezt az evangéliumból vette.

Egyizben társaságban egy bünügyről volt szó, amelynek akkor folyt a tárgyalása és itélet előtt állt. Egy szerencsétlen ember egy asszony iránti szerelemből és a gyermeke iránti szeretetből, akit ez a nő szült neki, pénzt hamisitott. Ebben az időben a pénzhamisitást még halállal büntették. Az asszonyt elfogták, amikor a férfi által hamisitott legelső pénzdarabot akarta forgalomba hozni. Fogva tartották, de nem volt bizonyiték ellene. Csak egyedül ez a nő tehetett tanuságot kedvese ellen és csak ő okozhatta annak vesztét vallomásával. A nő tagadott. Faggatták. Állhatatosan megmaradt tagadása mellett. Ekkor a királyi ügyésznek eszméje támadt. Azt mondta a nőnek, hogy a kedvese hütlen lett hozzá és ravaszul összeállitott levéltöredékekkel sikerült neki az asszonyt meggyőzni, hogy vetélytársnője van és a férfi megcsalja őt. Ekkor a nő kétségbeesve a féltékenységtől, elárulta kedvesét, mindent bevallott és mindent bebizonyitott. A férfi el volt veszve. Legközelebb fogják elitélni büntársnőjével együtt Aix-ben. Elmondták az esetet és mindenki el volt ragadtatva a hatóság ügyességétől. A féltékenységet juttatva szerephez, kipattantotta az igazságot a harag segélyével; kifacsarta az igazságszolgáltatást a bosszuszomjból. A püspök mindezt némán hallgatta végig. Amikor a történetnek vége volt, azt kérdezte:

- Hol fognak e férfi és e nő fölött itélkezni?

- Az esküdtszéken.

A püspök ismét megszólalt:

- És hol fognak itélkezni a királyi ügyész ur felett?

Egy izben Digneben tragikus esemény játszódott le. Egy férfit halálra itéltek gyilkosság miatt. Ez a szerencsétlen nem volt egészen tanult ember, de nem volt egészen tudatlan sem, szemfényvesztő komédiás és nyilvános irnok volt a vásárokon. A per nagyon foglalkoztatta a várost. Az elitélt kivégzésére kitüzött napon a fogház lelkésze megbetegedett. Papra volt szükség, aki az elitéltet vigasztalja utolsó perceiben. A plébánost kérték fel. Az történt, hogy a plébános visszautasitotta a kérelmet és azt mondta: - Ez nem tartozik rám. Jobb dolgom van, mint evvel a vásári komédiással foglalkozni; én is beteg vagyok, különben is, nekem nincs ott helyem. Közölték a püspökkel ezt a választ, aki azt felelte: - A plébános urnak igaza van. Ez nem az ő dolga, hanem az enyém.

Azonnal a börtönbe sietett, lement a „komédiás” zárkájába, nevén szólitotta, megfogta kezét és beszélt vele. Az egész napot és az egész éjjelt mellette töltötte el, megfeledkezve táplálékról és álomról, imádkozva Istenhez az elitélt lelkiüdvéért és kérve a halálraitéltet, hogy ő is imádkozzék a saját üdvéért. A legvigasztalóbb igazságokat mondta neki, azokat, amelyek a legegyszerübbek. Atya volt, fivér, barát; püspök csak annyiban, hogy áldást adott. Mindenre megtanitotta őt, amikor megrősitette és vigasztalta. Ez az ember kétségbeesetten ment a halálba. A halál az ő számára olyan volt, mint egy mélység. Amikor ott állt remegve a gyászos küszöbön, irtózattal fordult hátra. Nem volt elég tudatlan ahhoz, hogy teljesen közömbös legyen. Elitéltetése, ez az irtózatos megrendités, imitt-amott valahogy meghasitotta azt a válaszfalat, amely bennünket a dolgok titokzatosságától elválaszt és amelyet életnek nevezünk. Szünet nélkül kitekintett e világból ezeken a végzetes hasadékokon keresztül és csak homályt látott. A püspök világosságot mutatott neki.

Másnap, amikor a szerencsétlenért jöttek, a püspök ott volt. Vele ment. Megmutatta magát a tömegnek ibolyaszinü püspöki palástjában, püspöki keresztjével a nyakában, a szerencsétlen, megkötözött elitélt oldalán.

Felszállt melléje a szekérre, felment vele a vérpadra. Az elitélt, aki előző este oly lesujtott és komor volt, felderült. Érezte, hogy lelke megbékült és remélt Istentől. A püspök megölelte és abban a pillanatban, amikor a bárd lecsapni készült, azt mondta neki: - Azt, akit ember megöl, Isten feltámasztja, akit testvérei üldöznek, megtalálja az Atyát. Imádkozzék, higyjen, lépjen be az életbe, az Atya ott van!

Amikor a püspök leszállt a vérpadról, volt valami tekintetében, amitől a nép visszahátrált. Nem lehetett tudni, mi volt csodálatraméltóbb: a sápadtsága-e, vagy méltóságteljessége. Hazatérve abba a szerény lakba, amelyet mosolyogva „palotájának” nevezett, azt mondta nővérének: - Most főpapi teendőt végeztem.

Mivel a legmagasztosabb dolgok azok, amelyeket gyakran legkevésbé értenek meg, voltak a városban emberek, akik a püspöknek ezen viselkedésére téve megjegyzést, azt mondták: - Ez pózolás. Ez különben csak a szalónokban hangzott el. A nép, amely nem tud rosszindulatu lenni szent cselekményekkel szemben, meg volt hatva és bámulattal adózott a püspöknek.

Ami a püspököt illeti, őt megrázta a guillotine látványa és sok időbe tellett, amig ezt kiheverte.

A vérpadban, amikor ott áll felszerelve, tényleg van valami, ami látomásokat kelt. Lehet az emberben bizonyos közönyösség a halálbüntetéssel szemben, nem tudva magát elhatározni, hogy igen-e, vagy nem, de ha saját szemünkkel láttuk a guillotinet, ez a látvány erősen megráz és dönteni kell, hogy mellette foglalunk-e állást vagy ellene. Vannak, akik csodálják, mint de Maistre, mások irtóznak tőle, mint Beccaria. A guillotine a törvény konkretizálása; megtorlásnak nevezi magát; nem semleges és nem hagyja, hogy az ember semleges maradjon. Aki megpillantja, azon minden borzongások legtitokzatosabbika fut végig. Valamennyi társadalmi kérdés ezen bárd körül csoportositja kérdezősködése csattanóját. A vérpad látomány. A vérpad nem ácsmü, nem gép, a vérpad nem fából, vasból és kötelekből készült élettelen szerkezet. Ugylátszik, mintha valami, nem tudom milyen, sötét szándéku lény volna; azt ember azt mondaná, hogy ez az összeácsolt állvány lát, hogy ez a gép hall, ez a szerkezet megért, hogy ez a fa, ez a vas, ezek a kötelek akarnak. Abban a borzalmas álmodozásban, amelybe jelenléte taszitja a lelket, a vérpad rettentőnek látszik, mintha beleavatkoznék abba, amit tesz. A vérpad a hóhér büntársa; elnyel; hust fal, vért iszik. A vérpad valami szörnyetegféle, melyet a biró és az ács készit, kisértet, melynek élete mintha azon halálokból lenne összetéve, amelyeket előidézett.

A hatás, amelyet keltelt, éppoly mély volt, mint iszonyatos; a kivégzést követő napon és még sok napon utána, a püspök levertnek látszott. A gyászos pillanatban a püspökön észlelt, szinte magával ragadó ünnepélyesség eltünt, a társadalmi igazságszolgáltatás rémképe azonban nem távozott előle. Ő, aki rendszerint minden dolgát olyan sugárzó megelégedettséggel végezte, mintha szemére vetne magának valamit. Voltak pillanatok, amikor önmagában beszélt és félhangosan komor monológokat dünnyögött. Ime, az egyik ilyen monológ, amelyet nővére hallott egy este és megjegyzett: - Nem hittem, hogy ilyen borzalmas. Helytelen dolog, ha az ember annyira feloldódik az isteni törvényben, hogy többé nem veszi észre az emberi törvényt. A halál csak az Istené. Milyen jogon nyulnak az emberek ehhez az ismeretlen dologhoz?

Az idők folyamán ezek a benyomások enyhültek és valószinüleg kitörlődtek. Azonban megfigyelték, hogy a püspök ettől fogva elkerülte, hogy a végrehajtás szinhelyén áthaladjon.

Minden órában lehetett Myriel urat a betegek és haldoklók ágyához hivni. Tudatában volt, hogy ott vár reá legnagyobb kötelessége és legnagyobb munkája. Az özvegyi, vagy elárvult családoknak nem kellett hivniok, magától jött. Értett hozzá, hogy leüljön a férj mellé, aki elvesztette feleségét, akit szeretett, az anya mellé, aki elvesztette gyermekét és hosszu órákon át hallgasson. Ahogy tudta, hogy mikor van az ideje annak, hogy hallgasson, ugy tudta azt is, hogy milyen percben beszéljen. Ó, csodás vigasztaló! Nem kisérelte meg, hogy a felejtés által törülje el a bánatot, hanem ugy, hogy megnövelte és a reménység által méltóságteljessé tette. Azt mondta: - Vigyázzatok arra, hogy milyen módon fordultok a halottak felé. Ne gondoljatok arra, ami elrothad. Nézzetek szilárdan. Észre fogjátok venni az Ég magasságában szeretett halottatok eleven fényét. - Tudta, hogy a hit egészséges. Iparkodott tanáccsal ellátni és vigasztalni a kétségbeesett embert oly módon, hogy az ujjával mutatott rá a lemondó emberre és igyekezett átalakitani a fájdalmat, amely a bensejében lévő gödröt szemléli, megmutatván azt a fájdalmat, amely egy csillagra tekint.

V. Monseigneur Bienvenu tulságos sokáig hordja reverendáit

Myriel ur belső élete ugyanazon gondolatokkal volt telve, mint közélete. Aki közelről láthatta, annak számára komoly és elragadó látvány volt az az önkéntes szegénység, amelyben Digne püspöke élt.

Mint minden aggastyán és mint a gondolkodók legnagyobb része, ő is keveset aludt. Ez a rövid álom mély volt. Reggel egy óra alatt rendbeszedte magát, aztán misét mondott akár a székesegyházban, akár saját oratóriumában. Mise végeztével egy darab rozskenyeret evett reggelire, melyet tehenei tejébe mártogatott. Aztán dolgozott. A püspök nagyon elfoglalt ember; mindennap fogadni kell a püspökség titkárját, aki rendszerint kanonok és majdnem mindennap fogadni kell a nagyvikáriusait. Kongregációkat kell ellenőriznie, kiváltságokat adnia, az egész egyházmegyei könyvtárt megvizsgálni, parókiálisakat, egyházmegyei katekizmusokat, órakönyveket stb., rendeleteket kell megirnia, prédikációkat jóváhagyni, plébánosok és polgármesterek között összhangot teremteni, egyházi levelezést, közigazgatási levelezést ellátni egyik oldalon az állammal, másik oldalon a szentszékkel - ezer dolga van.

Azt az időt, amelyet ez az ezer teendő, a hivatalos dolga és az imakönyve meghagyott neki, mindenekelőtt a szükségben szenvedőknek, a betegeknek és lesujtottaknak szentelte, azt az időt pedig, amit a lesujtottak, a betegek és nélkülözők meghagytak, a munkának szánta. Hol a földet müvelte kertjében, hol olvasott vagy irt. Csak egy szava volt a munkának e két fajtájára: ugy nevezte ezt, hogy „kertészkedni”. - Az elme is kert - mondotta.

Délben ebédelt. Az ebéd hasonlitott a reggelihez. Két óra felé, ha szép idő volt, kiment és gyalog sétált a környéken, vagy a városban, gyakran látogatott a romok közé. Egyedül lehetett látni járni, egészen elmerülve gondolataiba, lesütött szemmel, hosszu botjára támaszkodva ibolyaszinü, puha szövetü, vattázott jó, meleg köpenyben, sötétlila reverendában, nagy cipőkben, lapos, háromszögletü kalapjával, amelynek szögletéről három aranymakk lógott le zöld zsinóron.

Mindenütt ünnepnek tekintették, ha megjelent. Azt lehetne mondani, hogy az ő elvonulásának valami felmelegitő és megvilágositó hatása volt. A gyermekek és aggok épp ugy az ajtók küszöbére mentek a püspök kedvéért, mint ahogy a nap kedvéért teszik. Ő megáldott és őt is áldták. Akinek valamire szüksége volt, annak az ő házát mutatták meg.

Hébe-hóba megállt, megszólitotta a kisfiukat és kislányokat, rámosolygott az anyákra. Ameddig a pénze tartott, a szegényeket látogatta; ha a pénze elfogyott, a gazdagokat kereste fel.

Minthogy nagyon soká hordta a reverendáit és nem akarta, hogy ezt észrevegyék, sohasem ment a városba máskép, mint lila gallérjában. Nyáron ez kissé terhére volt.

Este félkilenckor nővérével vacsorázott és Magloire asszony, aki a hátuk mögött állt, szolgált fel az asztalnál. Semmi sem lehetett szerényebb, mint ez az étkezés. Ha mégis a püspök vendégül látta egyik plébánosát, akkor Magloire asszony kihasználta az alkalmat, hogy Monseigneurnek valami kitünő halat tálaljon fel a tavakból, vagy valami finom vadat a hegységből. Minden plébános ürügy volt egy jó vacsorára; a püspök hagyta, hogy igy legyen. Máskor étrendje kizárólag csak vizben főtt főzelékekből és olajos levesből állott. Mondták is a városban: Ha a püspök nem eszik plébános-kosztot, akkor trappista-koszton él.

Vacsora után egy félóráig elcsevegett Baptistine kisasszonnyal és Magloire asszonnyal; aztán visszavonult a szobájába és nekilátott az irásnak; hol papirszeletekre irt, hol pedig valamely könyv margójára. Olvasott ember volt és kissé tudós is. Öt vagy hat elég furcsa kéziratot hagyott hátra; többek közt egy értekezést a Genesis verséről: Kezdetben az Ur elméje lebegett a vizeken. Három szöveget állit szembe ezzel a verssel: az arab forditást, amely ugy szól, hogy: Az Isten szelei fujdogáltak; Flavius Josephusét, aki azt mondja: A magasból szél jött Istentől és végig száguldott a földön; és végül Onkelos kaldeus parafrázisát, amely igy hangzik: Istentől jövő szél csapkodta a vizek felszinét. Egy másik értekezésben azokat a teológiai müveket tárgyalja, amelyeket Hugo ptolomeusi püspök, e könyv szerzőjének üknagybátyja irt és kimutatja, hogy azokat a különböző müvecskéket, amelyek de Barleycourt álnéven jelentek meg az utolsó században, ennek a püspöknek kell tulajdonitani.

Néha valamely olvasmány közepén, bármilyen könyv is volt a kezében, hirtelen mély elmélkedésbe merült, amelyet csak azért hagyott abba, hogy néhány sort irjon akár annak a könyvnek a lapjaira. Ezek a sorok gyakran semmiféle összefüggésben nem voltak azzal a könyvvel, amelybe irattak. Előttünk van egy feljegyzés, amelyet ő irt egy negyedrét alaku könyv margójára, amely könyvnek a cime: Lord Germainnek Clinton és Cornwallis tábornokokkal és az amerikai állomás admirálisaival folytatott levelezése. Versaillesban, Poinçot könyvárusnál és Párisban Pissot könyvárusnál, az Augustinusok rakpartján.

Ime a feljegyzés:

„Ó Te, aki vagy!

Az ekléziasztikus Mindenhatónak nevez; a Makkabeusok Teremtőnek hivnak, az eféziusiakhoz intézett levélben Szabadságnak neveznek, Baruch Végtelennek mond, a Zsoltárokban Bölcseségnek és Igazságnak neveznek, János Világosságnak nevez, a Királyok Könyve Urnak szólit, az Exodus Gondviselésnek, a Leviatán Szentségnek, Esdras Igazságosságnak, a teremtés Istennek nevez; de Salamon Irgalmasnak nevez és valamennyi neved között ez a legszebb.”

Este kilenc óra tájt a két nő visszavonult és felment szobáiba az emeletre, egyedül hagyva reggelig a püspököt a földszinten.

Itt szükséges, hogy pontos képet adjunk Digne püspökének lakásáról.

VI. A ház, amelyben lakott

A ház, amelyben lakott, mint mondottuk, a földszintből és egy emeletből állott három helyiség volt a földszinten, három szoba az emeleten, e fölött pedig egy gabonapadlás. A ház mögött néhány négyszögöles kert. A két nő az első emeletet foglalta el; a püspök lent lakott. Az elülső helyiség, amely az utcára nyilt, ebédlőül szolgált neki, a második hálószoba volt és a harmadik az imaszobája. Nem lehetett ebből az imaházból ugy távozni, hogy ne kelljen a hálószobán átmenni, sem távozni a hálószobából anélkül, hogy az ember ne haladjon keresztül az ebédlőn. Az imaszoba mélyén zárt alkóv volt egy ággyal, vendéglátás esetére. A püspök ur ezt az ágyat azoknak a vidéki plébánosoknak szokta felajánlani, akiket plébániájuk ügyei, vagy szükségletei Dignebe vezettek.

A kórház gyógyszertárát, mely az épülethez tapadó kis házacska volt és a kertre nézett, konyhává és éléskamrává alakitották át.

Volt ezenkivül a kertben egy istálló is, amely a kórháznak egykor konyhául szolgált és a püspök két tehenet tartott benne. Akármennyi is volt a tej, amit a két tehén adott, a püspök minden reggel változatlanul átküldte a felét a kórház betegeinek. - Megfizetem a tizedemet, - mondta.

A szobája elég nagy és elég nehezen füthető volt a hideg időszakban. Minthogy a tüzifa elég drága Digneben, a püspök kieszelte, hogy a tehénistállóban deszkákkal egy zárt helyiséget rekesztetett el magának. Itt töltötte el nagyon hideg időben estéit. Ugy nevezte ezt, hogy az ő téli szalónja.

Épp ugy, mint az ebédlőben, ebben a téli szalónban sem volt más butor, mint egy négyszegletü, festetlen fenyőfaasztal és négy szalmaszék. Az ebédlőben ezenkivül rózsaszinü vizfestékkel befestett ócska tálaló is volt. A tálalónak ehhez hasonló, annak rendje szerint fehér teritőkkel és hamis csipkékkel letakart párjából csinálta a püspök az ő oltárát, amely imaszobáját diszitette.

Az ő gazdag hivei és a dignei ájtatos nők gyakran raktak össze pénzt egy szép uj oltárra monseigneur imaszobája részére, de a püspök ur mindannyiszor elfogadta a pénzt és odaadta a szegényeknek. - A legszebb oltár, - mondta - egy megvigasztalt szerencsétlen ember lelke, amely Istennek ad hálát.

Két szalmafonatu imaszék volt az imaszobájában és egy ugyancsak szalmafonatu karosszék a hálószobájában. Ha véletlenül ugy esett, hogy hét vagy nyolc személyt fogadott egyidőben, a prefektust, vagy a tábornokot, vagy az ott állomásozó ezred parancsnokát, vagy a kis szeminárium néhány növendékét, az istállóba kellett menni és a téli szalónból elhozni a székeket, az imaházból az imaszékeket és a karosszéket a hálószobából; ily módon összesen tizenegy széket lehetett összeszedni a látogatók számára. Minden uj látogató érkeztekor hoztak egy széket.

Megtörtént néha, hogy tizenketten voltak a látogatók, ekkor a püspök ugy mentette meg a helyzetet, hogy ha tél volt, a kandallóhoz állt, nyáron pedig a kertbe, sétára hivta a vendégeket.

Volt ugyan a zárt alkóvban még egy szék, de abból a fele szalma hiányzott és ennek a széknek csak három lába volt, ami miatt csak a falhoz támasztva lehetett használni. Baptistine kisasszonynak is volt ugyan a szobájában egy nagyon nagy öblös karosszéke, melynek a fája valamikor aranyozott is volt és amely virágos szövettel volt bevonva, de ezt a kerevetszerü széket az ablakon át kellett az első emeletre vinni, mert a lépcső nagyon keskeny volt; tehát nem lehetett szükség esetén a kisegitő butorok közé számitani.

Baptistine kisasszonynak régi vágya volt, hogy egy mahagóni szalongarniturát vásárolhasson, mely sárga, rózsás utrechti bársonnyal lenne kárpitozva és gólyalábakon állna és kanapé is volna hozzá. De ez legalább ötszáz frankba került volna és tekintve, hogy e célra öt év alatt csak negyvenkét frankot és tiz sous-t tudott félretenni, végül is lemondott róla. Elvégre is, kinek teljesednek a vágyai?

Nem lehet valami egyszerübbet elképzelni, mint a püspök hálószobája. Egy üveges ajtó, amely a kertre nyilt, szemben ezzel egy ágy; kórházi vaságy, zöld serzs-mennyezettel; az ágy árnyékában, egy függöny mögött piperecikkek, amelyek elárulják az egykori nagyvilági ur régi, elegáns szokásait; két ajtó volt, az egyik a kandalló mellett, az imaszobába nyilt, a másik a könyvtárszekrény mellett, az ebédlőbe vitt; a könyvszekrény nagy, üvegezett szekrény, tele könyvekkel; a kandalló márványozottra festett fa s többnyire nem égett benne a tüz; a kandallóban egy pár széncsipesz, melyet két, valamikor vertezüsttel ezüstözött, girlandokkal és vésésekkel boritott fogantyu diszitett, ami olyas püspöki fényüzésféle volt; efölött, azon a helyen, ahová rendesen a tükröt teszik, egy kopott ezüstözésü rézfeszület állt vásott, fekete bársony alapon, lekopott aranyozásu fakeretben. Az üveges ajtó mellett nagy asztal állt, téntatartóval, megrakva össze-visszahányt irásokkal, vastag könyvekkel. Az asztal előtt a szalmafonatu karosszék. Az ágy előtt egyik, az imaszobából kölcsönzött imaszék.

Az ágy két oldalán tojásdad keretben két arckép lógott a falon. A képek alatti üres helyen kicsi, aranyozott betükkel irt felirások jelezték, hogy a két arckép közül az egyik Chaliot abbét, Saint-Claude püspökét ábrázolja, a másik pedig Tourteau abbét, Agde fővikáriusát, Grand-Champ abbéját, a Cîteaux-rendből, a chartresi püspökségből. A püspök, mint a kórház betegeinek utódja, a szobában ott találta ezeket az arcképeket és a helyükön hagyta őket. Papok voltak, valószinüleg alapitók: két ok, hogy tisztelje őket. Mindössze azt tudta e két személyiségről, hogy a király ugyanegy napon, 1785 április 27-ikén nevezte ki az egyiket püspökké, a másikat pedig javadalmassá. Magloire asszony egyszer levette a falról a képeket, hogy leporolja és ekkor a püspök ott találta ezt a feljegyzést egy fakult, téntával, négyszögletes, megsárgult, négy ostyával Grand-Champ abbéja arcképének a hátlapjára ragasztott papirra irva.

A püspök szobája ablakán vastag vászonból való függöny volt, amely a régiségtől már annyira megrongálódott, hogy Magloire asszony egy uj függöny vételének költségeit elkerülendő, kénytelen volt a függönyt a közepén egy hosszu varrással megvarrni. Ennek a varrásnak keresztalakja volt. A püspök gyakran figyelmeztetett erre. - Milyen jól esik ez! - mondta.

A ház valamennyi szobája, kivétel nélkül, ugy a földszintiek, mint az emeleten lévők, fehér, mésszel festett papirral voltak kárpitozva, ahogy a kórházakban és laktanyákban szokás.

Azonban az utóbbi években Magloire asszony a lerepedező meszes papir alatt festményeket talált, melyek Baptistine kisasszony szobáját diszitették. Mielőtt kórház lett, ez a szoba a polgárság társalgószobája volt. Ezért volt a diszités. A szobák padlózata vörös tégla volt, amelyet minden héten szalmacsutakkal sikáltak fel az ágyak előtt. Egyébiránt ez a lakás, melyet a két nő tartott rendben, padlástól pincéig, tökéletes tisztaságu volt. Ez volt az egyetlen fényüzés, amelyet a püspök megengedett. Azt mondta: - Ez nem fosztja, meg a szegényeket semmitől sem.

Végül azonban el kell mondani, hogy abból, amije valamikor volt, megmaradt neki hat személyre szóló ezüst evőeszköze és egy nagy levesmerőkanala, amit Magloire asszony mindennap boldogan látott fényesen ragyogni a nagy, fehér asztalteritőn. És mivel itt olyannak irjuk le Digne püspökét, amilyen volt, hozzá kell tennünk, hogy nem egyszer történt meg, hogy azt mondta: - Nehezen mondanék le arról, hogy az ezüst evőkészlet nélkül egyem.

Ehhez az ezüstkészlethez hozzá kell venni két nagy, tömör ezüst gyertyatartót, amelyet egy nagynénjétől örökölt. Ezekben a gyertyatartókban két viaszgyertya volt és rendszerint a püspök kandallójának párkányán álltak. Ha valaki nála ebédelt, akkor Magloire asszony meggyujtotta a két gyertyát és az asztalra tette a gyertyatartókat.

A püspök ugyanazon szobájában, az ágya fejénél, egy kis faliszekrény volt, amelybe Magloire asszony minden este belegyömöszölte a hat pár evőeszközt és a nagy kanalat. Meg kell mondani, hogy sohasem huzták ki a szekrénykéből a kulcsot.

A kert, melyet az emlitett épületek kissé elcsufitottak, négy fasorból állott, amely egymással keresztbe vonult egy lejtős mélyedés körül; egy másik fasor köröskörül haladt a kertet övező fehér fal mentén. Ezek a fasorok négy, szentjánosfákkal szegélyezett négyszögletes helyet képeztek. Háromban Magloire asszony főzeléket termelt; a negyedikbe a püspök virágokat ültetett. Itt-ott gyümölcsfák voltak.

Egyszer Magloire asszony szelid rosszindulattal azt mondta a püspöknek: - Monseigneur, ön, aki azt akarja, hogy minden hasznos legyen, egy négyszöget haszontalannak hagy meg. Többet érne, ha itt saláta nőne, mint csokrok. - Téved, Magloire asszony, - felelte a püspök. - A mi szép, az épp oly hasznos, mint ami csak hasznos. - Szünet után hozzátette: - Talán még hasznosabb.

Ez a négyszög, amelyben három, vagy négy virágágy volt, majdnem ugyanannyira foglalta el a püspök urat, mint a könyvek. Szivesen töltött el itt egy vagy két órát, gyomlálva, nyesegetve és itt-ott lyukakat csinálva a földben, amelyekbe magvakat tett. De a hernyók irányában nem viseltetett olyan ellenséges érzülettel, mint ahogy egy kertész tette volna. Különben pedig semmiféle igényt nem tartott arra, hogy botanikus legyen. Nem ismerte a csoportokat és az összetartozandóságokat; semmiképpen a világon nem kivánt Tournefort kertészeti módszere, vagy a természetes módszer között választani; nem foglalt állást sem a kis csövekkel való öntözés mellett, az árkos öntözéssel szemben, sem Jussieu mellett Linnével szemben. Nem tanulmányozta a növényeket: szerette a virágokat. Nagyon tisztelte a tudósokat, még jobban tisztelte a tudatlanokat és anélkül, hogy valaha is szem elől tévesztette volna e két fajta iránti tiszteletet, egész nyáron naponta megöntözte az ő virágágyait egy zöldre festett bádogkannából.

A házban nem volt kulcsra bezárható ajtó. Az ebédlő ajtaja, amely, mint mondtuk, egyenesen a székesegyház terére nyilott, valaha ugy el volt látva zárakkal és lakatokkal, mint valami börtönajtó. A püspök mindezt a lakatot levétette és ez az ajtó éjjel, épp ugy, mint nappal, csak kilincsre volt elzárva. Bármely járókelő, bármely órában lenyomhatta a kilincset. Kezdetben a két nőt erősen nyugtalanitotta ez a soha be nem zárt ajtó, azonban Digne püspök ura azt mondta nekik: - Tétessetek lakatokat a saját ajtaitokra, ha nektek ugy tetszik. - A vége az volt, hogy ők is osztották a püspök bizalmát, vagy legalább is ugy tettek, mintha osztanák. Csupán csak Magloire asszony félt időnként. Ami a püspököt illeti, ott lehet találni a kifejezett, vagy legalább is erre vonatkoztatható véleményét abban a három sorban, amelyet egy bibliába, széljegyzetként irt: „Ime, az árnyalati különbség: az orvos ajtajának nem szabad sohasem csukva lenni, a pap ajtajának mindig nyitva kell lennie.”

Egy másik könyvbe, amelynek cime Az orvosi tudomány bölcselete, a következő másik feljegyzést irta: „Nem vagyok-e én is orvos, miként ők? Nekem is vannak betegeim; mindenekelőtt az enyémek az orvosok betegei, akiket ők neveznek betegeknek; aztán itt vannak a saját betegeim, akiket szerencsétleneknek nevezek.”

Még másutt igy ir: „Ne kérdjétek nevét annak, aki éjjeli menhelyet kér tőletek. Azt, akinek menedékre van szüksége, legelsősorban a neve nyugtalanitja.”

Megtörtént, hogy egy érdemes plébános, nem tudom, hogy Coulonbroux, vagy pedig Pompierry plébánosa volt-e, megkockáztatta, - valószinüleg Magloire asszony unszolására - hogy egyszer megkérdezte monseigneurtől, vajjon egészen biztos-e abban, hogy nem követ el bizonyos szempontból meggondolatlanságot azáltal, hogy éjjel-nappal nyitva hagyja ajtaját mindenki számára, akinek kedve telik bejönni és hogy nem fél-e attól, hogy a végén is valami baj történik egy ily kevéssé őrzött házban. A püspök szelid komolysággal érintette meg a plébános vállát és azt felelte neki: Nisi Dominus custodierit domum, in vanum vigilant qui custodiunt eam. Aztán másról kezdett beszélni.

Szerette azt mondogatni: - Van a papnak is bravurja, ahogy van huszárezredesi bravur. Csakhogy - füzte hozzá - a miénknek csendesnek kell lennie.

VII. Cravatte

Itt most magától illesztődik be egy eset, amelynek elmondását nem szabad elmulasztanunk, mivel azok közé tartozik, amikből legjobban lehet látni, hogy milyen ember volt Digne püspöke.

Azután, hogy Gaspard Bés bandáját, amely az Ollioules torkolatát bizonytalanná tette, szétszórták, Gaspard Bés egyik tisztje a hegyekbe menekült. Egyideig néhány, Gaspard Bés bandájából való banditával a nizzai grófságban bujkált, aztán eljutott a Piemontba és hirtelen ismét felbukkant Franciaországban, Barcellonnette mellett. Először Jauzièrsben látták, később Tuiles-ben. A Joug-de-l’Aigle üregeiben rejtőzködött és innen leereszkedett az Ubaye és az Ubayette szakadékain a tanyák és falvak felé. Egészen Embrunig merészkedett, behatolt egy éjszaka a székesegyházba és kifosztotta a sekrestyét. Rablásai kétségbeejtették a vidéket. Csendőrséget küldtek a nyomába, de hasztalan volt. Mindig megmenekült; néha fegyveresen állt ellen. Vakmerő gonosztevő volt. Minden rémségek közepette érkezett oda a püspök. Körutját végezte. Chastelarban elébe ment a polgármester és kérte, hogy forduljon vissza. Cravatte egészen Archeig és még azon tul is veszélyeztette a hegyvidéket. Csak feleslegesen tenne ki a veszélynek három vagy négy ártatlan csendőrt.

- Ezért is akarok kiséret nélkül menni, - szólt a püspök.

- Erre gondol, monseigneur? - kiáltotta a polgármester.

- Olyannyira, hogy a leghatározottabban visszautasitom a csendőrkiséretet és egy órán belül utazom.

- Utazik?

- Utazom.

- Egyedül?

- Egyedül.

- Monseigneur, ezt nem fogja megtenni!!!

- Van itt a hegységben - folytatta a püspök - egy jámbor kis község; csak tenyérnyi, amelyet már három éve nem láttam. Jóbarátaim laknak benne. Békés, derék pásztorok. Harminc őrzött kecskéből egy az övék. Nagyon csinos szines köteleket készitenek lenből és hat lyukkal biró kis fuvolákon hegyi dalokat furulyáznak. Szükségük van rá, hogy időnként beszéljek nekik a jó Istenről. Mit mondanának egy olyan püspökről, aki fél? Mit szólnának, ha nem jönnék el?

- De, monseigneur, a rablók! Hátha találkozik a rablókkal!

- Né csak, - szólt a püspök - arra is kell gondolni. Igaza van. Találkozhatom velük. Nekik is szükségük lehel arra, hogy a jó Istenről beszéljenek velük.

- Monseigneur, hiszen ez egy rablóbanda! Ez egy farkascsorda!

- Polgármester ur, lehet, hogy éppen ennek a csordának tesz pásztorává Jézus. Ki tudja a gondviselés szándékát?

- Monseigneur, ki fogják fosztani.

- Nincs semmim.

- Megölik.

- Egy jámbor öreg papot, aki az olvasóját morzsolgatva halad arra? Ugyan? Mire volna jó?

- Istenem ha mégis találkozik velük!

- Akkor alamizsnát kérek tőlük a szegényeim számára.

- Monseigneur ne menjen, az Isten szerelmére! Az életét kockáztatja.

- Csak erről van szó, polgármester ur? Nem azért vagyok a világon, hogy a magam életét őrizzem, hanem, hogy a lelkekre vigyázzak.

Hagyni kellett, hogy tegyen, amit akar. Elment, csupán egy gyermek kiséretében, aki ajánlkozott, hogy megmutatja az utat. Makacssága feltünést keltett a vidéken és nagyon megrémitette az embereket.

Nem akarta magával vinni sem nővérét, sem Magloire asszonyt. Öszvéren haladt át a hegységen, nem találkozott senkivel sem és ép egészségben érkezett „jó barátaihoz”, a pásztorokhoz. Tizenöt napig maradt ott, prédikálva, az ügyeket rendezve, tanitva, erkölcsöket javitva. Amikor távozása közeledett, elhatározta, hogy ünnepélyes Te Deumot mond. Beszélt erről a plébánossal. De hogyan csinálják meg? Nem volt püspöki ornátus. Csak egy nyomoruságos falusi sekrestyét bocsátottak rendelkezésére és néhány ócska miseruhát, kopott damasztból, hamis rojtokkal diszitve.

- Ó sebaj! - szólt a püspök. Azért csak hirdessük ki plébános ur a prédikációban a mi Te Deumunkat. Majd elintézzük igy is.

Kerestek felszerelést a környékbeli templomokban. De ennek az összes szegény parókiáknak összegyüjtött templomi kincsei nem voltak elégségesek arra, hogy egy székesegyházi énekest illendően beléjük öltöztessenek.

Miközben emiatt nagy zavarban voltak, egy nagy ládát hoztak és tettek le az egyházgondnoknál a püspök ur részére. A ládát két ismeretlen lovasember hozta, aki azonnal ismét távozott. Kinyitották a ládát; arannyal átszőtt papi palást volt benne, gyémántokkal diszitett mitra, püspöki kereszt, pompás feszület. Mindezt a főpapi öltönyt egy hónappal ezelőtt az embruni Notre Dame kincseskamrájából lopták el. A ládában volt egy darab papiros is, amelyre a következő szavak voltak irva: Cravatte monseigneur Bienvenunek.

- Ugy-e megmondtam, hogy elintézzük valahogy! - szólt a püspök. Aztán mosolyogva tette hozzá: Aki megelégszik plébánosi gallérral, annak az Isten püspöki palástot küld.

- Monseigneur, dünnyögte a plébános felvetve fejét - az Isten, vagy az - ördög.

A püspök merően nézett a plébánosra és szilárdan ismételte: - Isten!

Amikor visszatért Chastelarba, az egész ut hosszán kiváncsian jöttek az emberek, hogy lássák. A chastelari presbiternél viszontlátta Baptistine kisasszonyt és Magloire asszonyt és igy szólt nővéréhez: - Nos, hát, nem volt igazam? A szegény pap üres kézzel ment az ő szegény hegyi lakóihoz és tele kezekkel jön vissza. Elutaztam csupán Istenben bizakodva és egy székesegyház kincseit hozom vissza.

Este, lefekvés előtt még igy szólt: - Ne féljünk soha a holnaptól, sem a gyilkosoktól. Ezek csak külső veszélyek, csekély veszélyek. Féljünk önmagunktól. Az előitéletek, ezek a valódi tolvajok, a bünök, ezek a gyilkosok. A nagy veszélyek ott vannak a saját bensőnkben. Mit tesz az, ha a fejünket, vagy erszényünket fenyegetik! Csak avval törődjünk, ami a lelkünket fenyegeti.

Aztán nővéréhez fordult: - Nővérem, a pap sohase éljen elővigyázati rendszabályokkal a jövőre nézve. Azt, ami a jövőben történik, Isten engedi meg. Szoritkozzunk csak arra, hogy Istenhez imádkozzunk, ha ugy hisszük, hogy veszély fenyeget. Kérjük őt, nem saját magunk miatt, hanem azért, hogy felebarátunk ne essék bünbe miattunk.

Egyébként ritkán történtek események a püspök életében. Elmondjuk azokat, amelyekről tudunk; de rendesen avval telt el ideje, hogy ugyanazt tette ugyanazon pillanatokban. Egy évének a hónapja olyan volt, mint egy napjának az órája.

Ami azt illeti, hogy mi lett az embruni székesegyház „kincsével”, zavarba hoznának, ha többet kérdeznének. Nagyon szép, csábitó holmik voltak és nagyon jók arra, hogy ellopják őket a szegények hasznára. Különben már ugy is el voltak lopva. A kaland egyik fele be volt fejezve; már csak az volt hátra, hogy a lopás irányát megváltoztassák és egy kis utat csináljanak neki a szegények felé. Mi nem állitunk egyébiránt semmit e tekintetben. Csak annyit jegyzünk meg, hogy a püspök iratai közt találtak egy elég homályos értelmü feljegyzést, amely talán erre az ügyre vonatkozik és a következőképpen hangzik: A kérdés az, hogy tudjuk, vajjon ezt a székesegyháznak kell-e visszaadni, vagy a kórháznak adandó.

VIII. Bölcselkedés ivás után

Az a szenátor, akiről előbb szó volt, hir szerint olyan ember volt, aki semmit sem tekintve, egyenesen gázolt át az utjába eső minden olyan akadályon, amelyet lelkiismeretnek, méltányosságnak, igazságosságnak, kötelességnek neveznek; egyenesen haladt célja felé anélkül, hogy egyszer is eltért volna utjáról, amely előbbrejutása és érdeke felé vezetett. Ügyvivő volt hajdanában, akinek sikerei voltak, egészben véve nem rossz ember, aki fiainak, vőinek, rokonainak, sőt még barátainak is minden apró szivességet megtett, amit tudott; okosan a jó oldalait ragadva meg az életnek, a jó alkalmakat, váratlan szerencsét. A többit elég ostobának tartotta. Szellemes volt és éppen eléggé olvasott ahhoz, hogy Epikurus tanitványának tartsa magát, habár talán csak Pigault-Lebrun terméke volt. Szivesen és kellemesen nevetett, a végtelen és örökös dolgokon és a püspöknek, ennek a derék embernek a „rögeszméin”. Ugyanilyen szeretetreméltó fölényeskedéssel nevetett néha ezeken a püspök ur jelenlétében is, aki hallgatott.

Nem tudom, milyen félhivatalos szertartás alkalmával xxx grófnak (ezen szenátornak) és Myriel urnak a prefektusnál kellett ebédelnie. A deszertnél a szenátor kissé emelkedett hangulatban, bár megőrizve méltóságát, felkiáltott:

- Teringettét, püspök ur, csevegjünk. Egy püspök és egy szenátor nehezen nézhet egymásra anélkül, hogy hunyoritson egyet a szemével. Mi két augur vagyunk. Egy vallomást fogok önnek tenni. Nekem megvan a magam filozófiája.

- És igaza van - felelte a püspök. - Az ember aszerint alszik, amilyen a filozófiája. Ön biborágyon fekszik, szenátor ur.

A szenátor felbátorodva, folytatta:

- Legyünk jó fiuk.

- Jó ördögök - szólt a püspök.

- Kijelentem önnek - tért a tárgyra a szenátor, hogy d’Argens márki, Pyrrhon, Hobbes és Naigeon ur nem silány fickók. A könyvtáramban ott van valamennyi filozófusom aranymetszetü kötésben.

- Mint amilyen önmaga is, gróf ur - vágott közbe a püspök.

A szenátor folytatta:

- Gyülölöm Diderot-t; eszmerágó, szavaló és forradalmár, aki alapjában hisz Istenben és bigottabb, mint Voltaire. Voltaire kigunyolta Needhamot és nem volt igaza; mert Needham angolnái bebizonyitják, hogy Isten fölösleges. Egy cseppnyi ecet egy kanál liszt-tésztában már megadja a fiat lux-ot. Képzelje el a kanalat nagyobbnak és a cseppet kövérebbnek és ott van a világ. Az ember az angolna. Akkor hát mire jó az örök Atya? Püspök ur, engem Jehova hypothézise untat. Csak arra jó, hogy sovány embereket teremtsen, akik üresen gondolkodnak. Le avval a nagy Mindenséggel, amely gyötör engem! Éljen a Semmi, amely békén hagy! Kettőnk közt, hogy őszintén szint valljak és hogy meggyónjak lelkiatyámnak, ahogy illik, megvallom, nekem megvan a magam józan esze. Nem vagyok bolondja az ön Jézusának, aki minduntalan lemondásról és önfeláldozásról prédikál. A zsugori tanácsa a koldusnak. Lemondás! miért? Áldozat! minek? Nem látom, hogy az egyik farkas feláldozná magát a másik farkas boldogságáért. Maradjunk hát meg a természetnél. Mi a csucson vagyunk; legyen hát felsőrendü filozófiánk. Mire jó a magasban lenni, ha az ember nem lát messzebbre, mint a többi ember orrahegye? Éljünk vigan. Az élet minden. Hogy az embernek még egy másik élete is legyen ott fenn a magasban, vagy lenn, abból egy árva szót sem hiszek el. Ó, amikor az önfeláldozást és a lemondást ajánlják nekem, mindenre vigyáznom kell, amit csak teszek, törnöm kell a fejemet afelett, hogy mi jó, mi rossz, mi helyes, mi helytelen, a fas és nefas fölött. És miért? Mert felelnem kell tetteimért. Mikor? Halálom után. Mily szép álom! A halálom után ugyan megfoghatnak. Emeltessen fel egy maroknyi hamut egy árnyékkéz által. Mondjuk meg az igazat, mi akik a kiválasztottak vagyunk és fellebbentettük Isis köntösét: nem létezik sem jó, sem rossz: vegetálás van. Keressük a megfoghatót. Szedjük szét a dolgokat teljesen. Hatoljunk a dolog mélyére, az ördögbe is! Ki kell szaglászni az igazságot, kiásni a föld alól és megragadni. Akkor kiváló örömöket nyujt az embernek. Akkor az ember erőssé lesz és az ember halhatatlansága egy olyan „hallgass - ha - esik”. Ó, milyen pompás igéret! Bizzál benne. Milyen jó dolga lesz Ádámnak! Az ember lélek, angyal lesz, kék szárnyai lesznek a vállain. Segitsen ki! nem Tertullius mondja-e, hogy az üdvözültek egyik csillagról a másikra fognak menni? Legyen. Az emberből a csillagok bolygócskái lesznek. És aztán meglátják az Istent. Ta-ta-ta. Unalmasság ez az egész Paradicsom. Isten egy szörnyü bárgyuság. Nem jelenteném ezt ki a Moniteur-ben, teringettét, de elsuttogom barátok között. Feláldozni a földet az édenért annyi, mint elengedni a zsákmányt az árnyékért. A végtelenség bolondjának lenni! nem is oly ostoba dolog. Én tagadom. Engem gróf Tagadás szenátor urnak hivnak. Voltam a születésem előtt? Nem. Leszek a születésem után? Nem. Mi vagyok? Egy kevés por, mely szervezetté van összetéve. Mi dolgom van ezen a földön? Választhatok. Szenvedni, vagy élvezni. Hova vezet a szenvedés? A semmibe. De szenvedtem. Hova vezet az élvezet? A semmibe. De élveztem. Választoltam. Az embernek falónak kell lennie, vagy felfaltnak. Én falok. Többet ér fognak lenni, mint fünek. Ez az én okosságom. Ami után, menj, ahogy löklek, a sirásó ott van és a Pantheon a mi számunkra, minden belekerül a nagy lyukba. Vége. Finis. Teljes felszámolás. Jön az eszméletlenség pontja. A halál halott, higyje el nekem. Hogy ott volna valaki, akinek mondanivalója lenne számomra? Nevetek, ha rágondolok. Dajkamesék. Kéményseprő a gyermekeknek, Jehova a felnőtteknek. Nem. A mi holnapunk a sötétség. A siron tul már csak egyenlő semmik vannak. Az ember lehetett Sardanapal vagy Vincent de Paul, ugyanolyan semmi lesz. Ez az igazság. Ezért éljünk, ez a fő. Használja ki az idejét mig tart. Valóban, mondom önnek, püspök ur, megvan a filozófiám és megvannak a filozófusaim. Nem hagyom magam befonni együgyüségekkel. Mindezekután kell valami azok számára, akik lent vannak, a mezitlábasok, a keveset keresők, a nyomorgók számára. Odaadják nekik időtöltésül a legendákat, az ábrándokat, a lélekről, a halhatatlanságról, a Paradicsomról, a csillagokról szóló meséket. Ezen rágódnak. Ráteszik a száraz kenyerükre. Akinek nincs semmije, annak ott van a jó Isten. Ez igazán a legkevesebb. Egyáltalán nem teszek ellenvetést, de magam számára megtartom Naigeon urat. A jó Isten maradjon a népnek.

A püspök tapsolt.

- Ez aztán a beszéd! - kiáltott fel. Micsoda kitünő dolog és igazán csodás ez a materializmus! Nem akárkiben lehet meg. Ó, ha az emberben megvan, akkor nem botor, az ember akkor nem hagyja magát ostobán számkivetni, mint Kátó, vagy megkövezni, mint István, sem megégetni, mint Jeanne d’Arc. Azok, akiknek sikerült elsajátitani ezt a csodálatos materializmust, megvan az az örömük, hogy felelőtlennek érzik magukat és azt gondolhatják, hogy mindent elnyelhetnek minden aggodalom nélkül, az állásokat, a szinekurákat, a méltóságokat, az egyenes vagy görbe uton szerzett hatalmat, a költséges cáfolatokat, a hasznos árulásokat, a lelkiismeretnek jóizü megalkuvásait és amikor a sirba lépnek, megszünik az emésztésük. Milyen kellemes ez! Nem az ön számára mondom ezt, szenátor ur. Azonban lehetetlen önt nem üdvözölni. Önöknek, nagyuraknak, mondja ön, saját filozófiájuk van saját maguk számára, kiváló, kifinomult, csak a gazdagoknak hozzáférhető filozófiájuk, mely mindenféle mártással jó és amely csodálatosan ragadja meg az élet gyönyörüségeit. Ezt a filozófiát a mélységekből vették és különleges kutatók ásták ki. De önök jó fejedelmek és nem helytelenitik, hogy az Istenben való hit legyen a nép filozófiája, olyanformán körülbelül, hogy a liba gesztenyével legyen a szegény ember szarvasgombás fácánpecsenyéje.

IX. Ahogy a nővér leirja a fivért

Hogy fogalmat nyujtsunk Digne püspök urának belső háztartásáról és a módról, amellyel ez a két szent lány alávetette cselekményeit, gondolatait, sőt a könnyen megrémithető nők ösztöneteit is a püspök akaratának, anélkül, hogy a püspöknek csak annyi fáradságot is kellett volna vennie, hogy beszéljen akarata kifejezése végett, nem tehetünk okosabbat, mint hogy leirjuk itt Baptistine kisasszonynak egy levelét, amelyet de Boischevron vikomteszhez, gyermekkori barátnőjéhez intézett. Ez a levél kezeink közt van.

Digne, 18... december 16.

„Jó asszonyom, nem mulik el nap, hogy ne beszélnénk önről. Eléggé szokásból is, de van még egy oka. Képzelje el, hogy Magloire asszony a mennyezet és falak leporolása és lemosása közben felfedezéseket tett; immár a mi két, régi, meszelt papirral tapétázott szobánk nem éktelenitene el egy olyan kastélyt sem, mint az öné. Magloire asszony letépte az egész papirost. Volt valami alatta. Az én szalónom, amelyben nincs butor és amelyet csak arra használunk, hogy kiteregessük benne a fehérnemüt a mosás után, tizenöt láb hosszu és tizennyolc láb széles négyszög és a mennyezete valaha aranyozással volt kifestve, gerendás, mint az öné. Vászonnal volt fedve abból az időből, amikor még kórház volt. Végül faburkolatu, mint nagyanyáink idejében. De az én szobámat látni kell. Magloirené fölfedezett legkevesebb tiz egymásfölé ragasztott papiros alatt néhány festményt, amely anélkül hogy jó lenne, türhető. Az egyik festmény Telemachost ábrázolja, amikor Minerva fogadja őt. Aztán ugyancsak Telemachos egy kertben. Elfelejtettem a kert nevét. Végül az egyik kép a római hölgyek valami estélyét ábrázolja. Mit mondjak? vannak rajta római férfiak, nők (itt egy szó olvashatatlan) egész kiséretükkel. Magloire asszony mindezt kihámozta és a nyáron majd ki fog javitani néhány kis sérülést, felfrissit mindent és az én szobám igazi muzeum lesz. Magloire asszony még két régi divatu fakonzolt is talált a magtár egyik sarkában. Két darab hatfrankos tallért kértek az ujraaranyozásért, de sokkal jobb lesz, ezt a pénzt a szegényeknek adni; különben is nagyon csunya és én jobban szeretnék egy kerek mahagóni asztalt.

Mindig nagyon boldog vagyok. A fivérem oly jó. Mindenét, amije van, a nélkülözőknek és betegeknek adja. Nagy zavarban vagyunk. Ezen a vidéken nagyon kemény hideg van télen és mindenképpen kell valamit tenni azokért, akik hiányt szenvednek. Mi körülbelül el vagyunk látva fütéssel és világitással. Láthatja, hogy ezek nagy előnyök.

Fivéremnek meg vannak a maga szokásai. Amikor elbeszélget, azt mondja, hogy egy püspöknek ilyennek kell lennie. Képzelje el, hogy a ház kapuja soha sincsen bezárva. Az jön be, aki akar, és aki jön, az mindjárt ott van a fivéremnél. Nem fél semmitől sem, még éjjel sem. Ez az ő bravurja, ahogy ő mondja.

Azt akarja, hogy én se féljek miatta, Magloire asszony se féljen. Mindenféle veszélynek kiteszi magát, még azt sem akarja, hogy eláruljuk, ha ezt észrevesszük. Meg kell őt érteni.

Esőben is elmegy hazulról, a lucsokban járkál, télen utazik. Nem fél sem a sötétségtől, sem a gyanus utaktól, sem utonállásoktól.

Mult évben egészen egyedül ment egy rablók által ellepett vidékre. Nem akart minket magával vinni. Tizenöt napig maradt távol. Amikor visszajött, semmi baja sem volt, pedig már halottnak hitték, azonban jól érezte magát és azt mondta: - Ime, hogyan raboltak ki! És kinyitott egy bőröndöt, amely tele volt az embruni székesegyház kegyszereivel, amelyeket a rablók neki ajándékoztak.

Ezuttal visszafelé jövet, minthogy néhány mérföldre elébe mentem más barátaival együtt, nem állhattam meg, hogy ne pirongassam kissé meg, persze volt rá gondom, hogy csak akkor beszéljek, amikor a kocsi zajt csinál, nehogy más is meghallja.

Első időben azt mondottam magamban: nincs veszély, amely megállitsa, rettenetes ember. Most már végül hozzászoktam. Jelt adok Magloire asszonynak, hogy ne mondjon ellent. Ő ugy kockáztatja az életét, ahogy ő akarja. Én elvezetem tőle Magloire asszonyt, visszamegyek a szobámba, imádkozom érte és elalszom. Nyugodt vagyok, mert jól tudom, hogy ha vele valami szerencsétlenség történnék, az az én végemet is jelentené. Elmennék az én fivéremmel és püspökömmel. Magloire asszonynak már több fáradságába került, mint nekem, hogy megszokja azt, amit ő, a püspök ur könnyelmüségnek nevez. De most már Magloirené is beletörődött. Mindketten imádkozunk, együtt félünk és elalszunk. Ha maga az ördög lépne a házba, hagynák, hogy tegyen kedvére. Mindent egybevetve, mitől féljünk ebben a házban? Mindig velünk van valaki, aki a legerősebb. Az ördög átvonulhat a házon, de az Isten itt lakik.

Ez pedig elég nekem. A fivéremnek már egy szót sem kell többé mondania nekem. Megértem anélkül, hogy beszélne és rábizzuk magunkat a Gondviselésre.

Ilyennek kell lenni, ha az ember nagyelméjü emberrel él együtt.

Megkérdeztem fivéremet azon részleteket illetőleg, amelyeket ön a de Faux-család felől kért. Ön tudja, hogy ő mindent tud és megvannak az emlékei, mert még mindig jó royalista. Az a család tényleg nagyon régi normand család a Caen vidékéről. Már ötszáz év előtt ismertek egy Raoul de Faux-t, egy Jean de Faux-t és egy Thomas de Faux-t, akik nemes emberek voltak és egyikük Rochefort ura volt. Az utolsó Guy-Étienne-Alexandre és tábornagy volt a bretagnei könnyü lovasságnál. A leánya Mária-Lujza, Adrien-Charles de Gramont-hoz ment feleségül, Gramont Lajos herceg fiához, aki Franciaország főrendje volt, a francia gárda ezredese és tábornok-hadnagya a hadseregnek. A nevüket hol Faux-nak, hol Fauq-nak, hol pedig Faoucq-nak irták.

Jó asszonyom, ajánljon szent rokona, a bibornok ur imáiba. Ami az ön kedves Silviáját illeti, jól tette, hogy nem forditotta azokat a rövid pillanatokat, amelyeket ön mellett tölt el, arra, hogy nekem irjon. Jól érzi magát, az ön kivánságai szerint dolgozik és mindig szeret engem. Ez minden, amit kivánok. Az emléke ön által jön hozzám. Boldoggá tesz. Ami egészségi állapotomat illeti, az nem nagyon rossz, azonban mindennap soványabb leszek. Isten vele, a papirosom elfogyott és kényszerit, hogy elbucsuzzam öntől.

Minden jót.

Baptistine.”

U. i. Az ön sógorné asszonya még mindig itt van ifju családjával. Az ön kis unokaöccse elragadó. Tudja-e, hogy nemsokára öt esztendős lesz? Tegnap látott elhaladni egy lovat, amelyre térdvédők voltak téve és azt kérdezte: - Mi van hát a térdén? - Olyan kedves ez a gyermek! Kisöccse egy öreg seprüt huzigál maga utam a lakásban, mint valami kocsit és azt kiáltja „Hü!”.

Amint ebből a levélből láthatni, ez a két asszony értett hozzá, hogy a nőknek azzal a sajátos lángelméjüségével, mellyel jobban megértik a férfit, mint az sajátmagát, a püspök egyéniségéhez idomuljanak. Digne püspöke ebben a szelid és derült légkörben, amely sohasem változott, néha nagy, vakmerő és magasztos dolgokat cselekedett, anélkül, hogy habozott volna. A nők reszkettek ezen dolgok miatt, de hagyták cselekedni. Néha Magloire asszony megkockáztatott ellenállást előzetesen, de soha a cselekedet alatt, vagy után. Sohasem zavarták egy megkezdett cselekményben még egy mozdulattal sem. Voltak pillanatok, amikor talán ő maga sem volt tette tudatában, annyira teljes volt az ő egyszerüsége, a nők homályosan érezték, hogy mint püspök cselekszik, ilyenkor a két nő nem volt más, mint két árnyék a házban. Szenvedőlegesen szolgálták és ha engedelmeskedni annyi volt, mint eltünni, akkor eltüntek. Az ösztönnek csodálatos finomságával tudták, hogy bizonyos gondoskodások zavarhatnak. Igy, még ha veszélyben hitték is, megértették, nem mondom, hogy a gondolatát, hanem a természetét, odáig, hogy nem őrködtek többé fölötte. Istenre bizták.

Különben Baptistine megmondta, amint az előbb olvastuk, hogy a fivére vége az ő vége is lenne. Magloire asszony nem mondta ezt, de tudta.

X. A püspök egy ismeretlen lángésznél

Az előző oldalakon idézett levél kelténél valamivel későbbi időben olyat tett, ami a világ hite szerint még kockázatosabb volt, mint a sétája a rablók hegységén keresztül.

Volt Digne mellett a környéken egy ember, aki egyedüllétben élt. Ez az ember, mondjuk ki rögtön a nagy szót, egy hajdani konventtag volt. G.-nek hivták.

Digne kicsi világában valami borzalomfélével beszéltek G.-ről. Egy konvent-tag! Elképzelik ezt? Ez az ember élt abban az időben, amikor az emberek tegezték egymást és azt mondták: polgártárs. Ez az ember körülbelül szörnyeteg volt. Nem szavazott a király halálára, de majdnem megtette. Ez egy csaknem - királygyilkos volt. Rettenetes ember volt.

Hogyan történhetett, hogy ezt az embert nem állitották a legitim uralkodók visszatérte után illetékes birósága elé? Nem vágták volna le a fejét, ha önök ugy kivánják, legyen; de egy jó kis életfogytiglani számüzetés nem ártott volna. Példát kell állitani elvégre is, stb. stb. Különben istentagadó volt, mint ezek az emberek valamennyien. - A libák gágogása a keselyüre.

Egyébként tényleg keselyü volt ez a G.? Ha az ember azután a vadság után itélt, ami az ő magányosságában volt, akkor igenis keselyü volt. Minthogy nem szavazott a király halálára, nem vonatkozott reá a számüzetési rendelet és Franciaországban maradhatott. A várostól háromnegyed órányira, távol minden emberi laktól, távol minden uttól, egy nagyon vadregényes völgy, nem tudni micsoda eldugott hajlásában élt. Ott volt, - mondták - valami táborhely-féléje, egy oduja, egy rablóbarlangja. Szomszédai nem voltak, még járókelők sem. Amióta abban a völgyben lakott, az odavezető gyalogösvény eltünt a fü alatt. Ugy beszéltek erről a helyről, mint ahogy a hóhér házáról szoktak.

Mindazonáltal a püspök gondolt reá és időnként a láthatár azon tájára nézett, ahol egy facsoport jelezte az öreg konventtag völgyét és azt mondta: ott egy lélek van, amely egyedül él.

És gondolata mélyén hozzátette: Tartozom neki egy látogatással.

Azonban, - valljuk be - ezt a gondolatot, amely eleinte természetesnek látszott, egy pillanatnyi elmélkedés után idegenszerünek, lehetetlennek, csaknem visszataszitónak találta. Mert a lelke mélyén ő is osztotta az általános benyomást és a konventtag anélkül, hogy a püspök erről tisztán számot tudott volna vetni magának, azt az érzelmet keltette benne, amely olyan, mint a gyülölet hatása és amelyet oly jól fejez ki az a szó, hogy távolállás.

Mindazonáltal, szabad-e, hogy a bárány rühös volta vissza riassza a pásztort? Nem. De milyen bárány volt ez!

A jó püspök meg volt akadva. Néha elindult arrafelé, de aztán visszafordult.

Egy nap végre az a hir terjedt el a városban, hogy az a fiatal pásztor-féle, aki G. szolgálatában állt abban az oduban, orvosért jött a városba, hogy a vén gonosztevő halálán van, megbénult és nem éri meg a reggelt. - Hála Isten! - tették hozzá néhányan.

A püspök vette botját, magára vette a gallérját, egyrészt a reverendája miatt, mely kissé tulságosan viseltes volt, mint elmondtuk, másfelől pedig az esti szélre való tekintettel, amelynek nemsokára meg kellett indulnia és nekiindult.

A nap lemenőben volt és csaknem érintette a láthatárt, amikor a püspök odaért a kiátkozott helyre. Némi szivdobogással állapitotta meg, hogy a barlang közelében van. Átgázolt egy árkon, átlépett egy sövényen, felmászott egy létrán és bejutott egy düledezett udvarra, elég vakmerően, gyorsan előrement néhány lépésnyire és egyszerre csak a megmüveletlen föld tulsó részén egy magas bozót mögött, megpillantotta az odut.

Egészen alacsony, nyomoruságos, kicsi, de tiszta kalyiba volt, melynek előrészét szőlő futotta be.

Az ajtó előtt, ócska kerekes széken, ami a parasztok karosszéke volt, egy fehérhaju férfi ült és a napba mosolygott.

Az aggastyán mellett egy fiatal fiu állt, a kis pásztor. Egy csöbör tejet tartott az aggastyán felé.

Mialatt a püspök ezt nézte, az aggastyán megszólalt:

- Köszönöm, - mondta - nincs már semmire sem szükségem. - És elforditva arcát a naptól, a gyermekre mosolygott.

A püspök előre lépett. A neszre, melyet léptei okoztak, az ülő aggastyán arra forditotta fejét és arca mindazt a meglepetést visszatükrözte, amelyre ily hosszu élet után még képes lehet az ember.

- Amióta itt vagyok, most lép ide először valaki. Kicsoda ön, uram?

A püspök azt felelte:

- Bienvenu Myrielnek hivnak.

- Bienvenu Myriel! Hallottam már ezt a nevet emliteni. Ön az, akit a nép monseigneur Bienvenunek nevez?

- Én vagyok.

Az aggastyán félig mosolyogva kérdezte:

- Eszerint ön az én püspököm?

- Egy kissé.

- Lépjen be, uram.

A konventtag kezet nyujtott a püspöknek, de a püspök nem fogadta el a feléje nyujtott kezet, hanem arra szoritkozott, hogy azt mondja:

- Örvendek, hogy azt látom, félrevezettek. Ön semmiesetre sem látszik betegnek.

- Uram, - válaszolta az aggastyán - én meg fogok gyógyulni.

Szünetet tartott és aztán odavetette:

- Három óra mulva meghalok.

Aztán ismét megszólalt:

- Kissé orvos vagyok; tudom, hogy miképpen közeledig az utolsó óra. Tegnap csak a lábaim voltak hidegek, ma a hidegség a térdemig ért; most érzem, hogy az alsótestemig emelkedik; amikor odaér a szivemhez, megszünök lenni. A nap szép, ugyebár? idetolattam magam, hogy egy utolsó pillantást vethessek a tárgyakra. Beszélhet, az egyáltalán nem fáraszt engem. Helyesen teszi, hogy eljött megnézni egy embert, aki meg fog halni. Jó, ha ennek a percnek tanui vannak. Az embernek rögeszméi vannak; egészen az oduig akartam menni. De tudom, hogy alig van három órám hátra. Sötét lesz. Tulajdonképpen nem fontos! Végezni egyszerü dolog. Ahhoz nem szükséges, hogy reggel legyen. Legyen. A szép csillagok fényénél halok meg.

Az aggastyán a pásztorfiu felé fordult.

- Te feküdj le. Az éjjel virrasztottál, fáradt vagy.

A gyermek bement a viskóba.

Az aggastyán követte tekintetével és mintegy magához beszélve mormogta:

- Mialatt alszik, meghalok. A két álom jól megfér egymás szomszédságában.

A püspök nem volt ugy megindulva, mint ahogy talán kellett volna. Ugy hitte, hogy nem érzi meg az Istent az ilyen módon való meghalásban. Mondjunk meg mindent, mert a nagy sziveknek apró ellentmondásait épp ugy ecsetelni kell, mint a többit, ő, aki alkalomadtán oly szivesen nevetett az Ő Nagyságán, kissé megütközött azon, hogy nem szólitották monseigneurnek és csaknem kisértésbe jött, hogy viszonzásul polgártársnak szólitsa az aggastyánt. Valami bizalmas, nyers kegyetlenség vett rajta erőt, amely eléggé megszokott az orvosoknál, de neki nem volt szokása. Ez az ember, ez a konventtag, ez a népképviselő, végre is hatalmasság volt a földön; talán először életében volt, hogy a püspök ugy érezte, hogy szigoru hangulatban van.

A konventtag evvel szemben szerény szivélyességgel tekintett rá, melynek mélyén talán észre lehetett venni az alázatosságot, amely ott bujkál valahol, amikor az ember oly közel van a porráváláshoz.

A püspök a maga részéről, bár rendes körülmények közt tartózkodott a kiváncsiságtól, amely szerinte a sértéssel határos, nem állta meg, hogy a konventtagot olyan figyelemmel ne nézze, amelyért - nem lévén rokonszenv az oka - valószinüleg szemrehányással illette volna lelkiismerete, ha bárki mással tette volna meg. Egy konventtag előtte kissé olyan lény volt, amely törvényen kivül áll, még az irgalmasság törvényein is kivül.

G., aki majdnem egyenes felsőtesttel ült, rezgő hangjával egyike volt azon nagy októbristáknak, akik bámulatba ejtik a fiziológusokat. A forradalomnak sok ilyen, azon korszakhoz méretezett férfia volt. Megérződött ezen az emberen a kipróbált férfi. Még ily közel a végéhez is olyanok voltak mozdulatai, mint az egészséges emberé.

Tiszta pillantásában, szilárd hangjában, vállainak erőteljes mozdulataiban volt elég, ami zavarba hozza a halált. Azraël, a sirnak mohamedán angyala visszafordult volna utjában és azt hitte volna, hogy eltévesztette az ajtót. G. ugylátszott, csak azért hal meg, mert ő is ugy akarta. Volt valami elhatározás haldoklásában. Csupán combjai voltak mozdulatlanok. A sötétség a combjainál fogva tartotta őt. A lábak hidegek és holtak voltak, mig a fej az élet teljes erejével élt és tökéletesen világos volt. G. ebben a komor percben hasonlatos volt a keleti mesebeli királyhoz, akinek alsóteste márvány, felsőteste hus.

Egy kő volt mellette. A püspök leült reá. A bevezetés exabrupto volt.

- Gratulálok, - szólt olyan hangon, amelyben meg volt a rendreutasitás. Ön mégis csak nem szavazott a király halálára.

A konventtag, mintha nem vette volna észre a bujkáló keserüséget, amely a „mégis csak” kifejezés mögött rejtőzött. Válaszolt. A mosoly teljesen eltünt arcáról.

- Ne nagyon gratuláljon, uram; én a zsarnok halálára szavaztam.

A szigoru hangárnyalattal szemben ez a fenségesnek volt a hangárnyalata.

- Mit akar evvel mondani? - kérdezte a püspök.

- Azt akartam vele mondani, hogy az embernek van egy zsarnoka: a tudatlanság. Én ennek a zsarnoknak a halálára szavaztam. Ez a zsarnok nemzette a királyságot, amely nem egyéb, mint a hamis utra vitt tekintély, mig a tudomány az a tekintély, amely helyes uton halad. Az embert csak a tudománynak szabad kormányoznia.

- És a lelkiismeretnek, - tette hozzá a püspök.

- A kettő ugyanaz. A lelkiismeret az tudásmennyiség, amely velünk született és bennünk van.

Monseigneur Bienvenu kissé meglepetve hallgatott; ez a nyelvezet egészen uj volt számára.

A konventtag tovább beszélt:

- Ami XVI. Lajost illeti, azt mondtam: nem. Nem hiszem, hogy jogom volna megölni egy embert, de érzem a kötelességet, hogy kiirtsam a rosszat. Arra szavaztam, hogy a zsarnoknak vége legyen. Vagyis a nő prostituciójának legyen vége, az ember rabszolgaságának legyen vége, a gyermek nyomorgásának legyen vége. A köztársaságra szavazva, erre szavaztam. Megszavaztam a testvériséget, az egyetértést, a hajnalhasadást! Segitettem, hogy összeomoljanak az előitéletek és a tévedések. Az előitéletek és tévedések romjaiból fény árad. Mi megbuktattuk a régi világot és a régi világ, a nyomoruságok tartálya, amikor fölborult, rá az emberiségre, az öröm urnája lett.

- Vegyes örömé, - szólt a püspök.

- Inkább azt mondhatná, hogy megzavart örömé és ma, a multnak azon végzetes visszatérése után, amit 1814-nek neveznek, az eltünt örömé. Sajnos, a mü tökéletlen volt, beismerem; leromboltuk a régi uralmat tényeiben, nem tudtuk azonban teljesen elnyomni eszméiben. Szétrombolni a visszásságot nem elegendő, át kell alakitani az erkölcsöket is. A malom nincs többé, de a szél még ugyanaz.

- Önök romboltak. Lerombolni lehet hasznos, de nem bizom az olyan rombolásban, amelybe harag vegyül.

- A jognak is megvan a maga haragja, püspök ur és a jog haragja a haladásnak egyik eleme. Nem fontos, hogy ki és mit beszél, de a francia forradalom az emberi nemnek a leghatalmasabb lépése Krisztus eljövetele óta. Tökéletlen, legyen; de fenséges. Felszabaditotta valamennyi társadalmi ismeretlenséget. Megszeliditette az elméket; megnyugtatott, lecsillapitott, felvilágositott; meghömpölyögtette a földön a civilizáció hullámait. Jó volt. A francia forradalom az emberiség áldozása.

A püspök nem állhatta meg, hogy azt ne mormogja:

- Igen? 93!

A konventtag szinte gyászos ünnepélyességgel egyenesedett fel székében és amennyire csak egy haldoklótól kitelik, felkiáltott:

- Á, elérkeztünk ide! 93! Vártam erre a szóra. Egy felhő képződött ezerötszáz év alatt. Tizenöt évszázad végén megdöglött. Ön a villámcsapással száll perbe.

A püspök érezte, hogy talán anélkül, hogy bevallotta volna önmagának, hogy valamit bensejében megfogtak; mindazonáltal megőrizte nyugalmát. Azt felelte:

- A biró az igazságszolgáltatás nevében beszél; a pap az irgalmasság nevében szól, ami nem más, mint felsőbbrendü igazságszolgáltatás. Ami villámcsapás, annak nem szabad tévednie.

És merően a konventtag szemébe nézve, hozzátette:

- XVII. Lajos?

A konventtag kinyujtotta a kezét és megragadta a püspök karját:

- XVII. Lajos! lássuk. Kit sirat ön? Az ártatlan gyermeket? hát legyen! Önnel sirok. A királyi gyermeket? Kérem, elmélkedjék. Az én számomra Cartouche fivére, egy ártatlan gyermek, akit felakasztottak a hónaljánál fogva a Grève-téren, mig a halál beállt, azért az egyetlen bünéért, hogy Cartouche fivére volt, nem kevésbé fájdalmas, mint XV. Lajos unokája, aki vértanuságot szenvedett a Temple tornyában azon egyetlen bünéért, hogy XV. Lajos unokája.

- Uram, - mondotta a püspök - nem szeretem a neveknek ezt az egymásmellé való állitását.

- Cartouche? XV. Lajos? a kettő közül melyiknek okából tiltakozik ön?

Egy pillanatig csend volt. A püspök majdnem megbánta, hogy eljött és mégis valami határozatlan és idegenszerü megrendülést érzett.

A konventtag folytatta:

- Á, lelkész ur, ön nem kedveli a valóság kegyetlenségeit. Krisztus, az szerette. Korbácsot vett és kitakaritotta a templomot. Az ő villámmal teli vesszeje nyersen mondta ki a valóságot. Amikor felkiáltott: Sinite parvulos, nem tett különbséget a kis gyermekek közt. Nem restelte volna közel hozni Barabás gyermekét Heródes gyermekéhez. Uram, az ártatlanság önmagának a koronája. Az ártatlanságnak nincs más teendője, minthogy fenség legyen. Épp oly magasztos rongyokba öltöztetve, mint felliliomozva.

- Ez igaz - ismerte el a püspök mély hangon.

- Emellett kitartok - folytatta G. konventtag. Ön XVII. Lajost emlitette. Értsük meg egymást. Sirassuk meg valamennyi ártatlant, mind a vértanut, az összes gyermekeket, ugy az alul levőket, mint a fent lévőket? Önnel vagyok. De akkor, megmondtam önnek, tovább kell visszamenni, mint 93 és XVII. Lajos előtt kell megkezdeni a könnyezést. Önnel siratom a királyok gyermekeit, feltéve, hogy ön velem siratja a nép kisdedeit.

- Én valamennyit siratom - szólt a püspök.

- De egyformán! - kiáltott fel G. és ha a mérlegnek egyik oldalra kell süllyednie, akkor legyen az a nép oldala. Az már régebb ideje szenved.

Ismét csend következett. A konventtag törte meg. Felkönyökölt és hüvelykujja és behajtott mutatóujja közé fogta egyik arcát, ahogy az ember gépiesen teszi, ha kérdez vagy itélkezik és olyan pillantással, amelyben a haláltusa minden erélye benne volt, interpellálta meg a püspököt. Majdnem kirobbanás volt:

- Igen uram, sok ideje, hogy a nép szenved. És aztán, lássa, ez nem minden. Mit jön ide engem XVII. Lajosról kikérdezni és nekem róla beszélni? Én önt nem ismerem. Amióta ezen a vidéken vagyok, itt éltem ebben az elzárkózottságban, egyedül, nem tettem ki a lábamat innen, nem láttam senkit ezen a gyermeken kivül, aki segitségemre van. Az ön neve, igaz, bizonytalanul a fülemhez jutott és, meg kell mondanom, nem beszéltek önről nagyon rosszat; de ez nem jelent semmit sem; az ügyes embereknek annyi módjuk van, hogy bizalmat keltsenek a nép derék gyermekeiben. Igaz is, nem hallottam az ön hintaja zaját, bizonyára ott hagyta a facsoport mögött, ott lent, az ut elágazásánál. Mondom, nem ismerem önt. Ön elmondta, hogy ön a püspök, de ebből nem tudok még semmit az ön erkölcsi személyéről. Röviden, megismétlem kérdésemet. Kicsoda ön? Ön püspök, vagyis egyházi fejedelem, egyike azon aranyozott, cimeres, nagy évjáradékos embereknek, akiknek nagy javadalmaik vannak - a dignei püspökség, tizenötezer frank fixum, tizezer frank rendkivüliekre, összesen huszonötezer frankjuk - akiknek konyháik, libériás szolgáik vannak, jó husban vannak, akik vizityukot esznek pénteken, akik feszitenek, a lakájjal maguk mögött, maguk előtt a nagy diszhintóban, akiknek palotáik vannak és akik kocsin robognak fel s le Jézus Krisztus nevében, aki gyalog, mezitláb járt! Ön prelátus; jövedelmek, paloták, lovak, szolgák, dus asztal, minden érzéki javai a világnak, önnek mindez megvan, mint a többinek és mint a többi, ön is élvezi ezt, rendben van, de ez vagy tulsokat mond, vagy nem mond eleget; ez nem világosit fel engem az ön belső és tulajdonképpeni értékéről, az önéről, aki valószinüleg azzal a szándékkal jött, hogy bölcseséget hozzon nekem. Kihez mondom mindezt? Kicsoda ön?

A püspök lehajtotta fejét és azt felelte: Vermis sum.

- Egy földi féreg hintóban! - dünnyögte a konventtag. Most a konventtagon volt a sor, hogy fölényes legyen és a püspökön, hogy alázatos.

A püspök szeliden folytatta:

- Legyen, uram. De magyarázza meg nekem, hogy az én hintóm, amely itt van két lépésnyire a fák mögött, az én dus asztalom és a vizityukok, amelyeket pénteken eszem, a huszonötezer frank évi jövedelmem és a lakásaim, mennyiben bizonyitják, hogy a részvét nem erény, hogy az irgalmasság nem kötelesség és 93 nem volt kérlelhetetlen.

A konventtag végigsimitott homlokán, mintha egy felhőt távolitana el onnan.

- Mielőtt válaszolnék - szólt - kérem, bocsásson meg. Az imént nem volt igazam, uram. Ön nálam van és vendégem. Udvariassággal tartozom önnek. Ön vitatja az én eszméimet, kell, hogy csak az ön érvelése elleni küzdelemre szoritkozzam. Az önök gazdagsága és élvezeteik előnyök az önök ellen való vitámban, de a jóizlés azt parancsolja, hogy ne használjam ki ez előnyt.

- Köszönöm - szólt a püspök.

G. folytatta.

- Térjünk vissza a magyarázatra, amelyet tőlem kér. Hol is tartottunk? Mit is mondott ön? Hogy 93 kérlelhetetlen volt?

- Igen, kérlelhetetlen, - hagyta rá a püspök. Hogyan gondolkozik ön Maratról, aki tapsolt a guillotine-nak?

- Hogy gondolkodik ön Bossuetről, aki Te Deumot énekelt a dragonnadeok örömére?

A válasz kemény volt, de oly metszően hatolt a cél felé, mint egy acéltü hegye. A püspök beleremegett; nem jutott eszébe semmiféle válasz, de összemorzsolta, a mód, amellyel Bossuet-t megnevezték. A legnagyobb elméknek is megvannak az ő fétiseik és néha valahogy bizonytalanul meggyötri őket a logika tekintetében való hiány érzete.

A konventtag lihegni kezdett; a haláltusa asztmája, amely az utolsó lélekzetvételekbe vegyül, elvágta szavát; azonban a szeme elárulta, hogy elméje még tökéletesen tiszta. Folytatta:

- Mondjunk erről még néhány szót, nem bánom. A forradalom keretén kivül, amely egészében véve, az emberiség egy óriási igenlése, a 93, sajnos válasz. Ön kérlelhetetlennek itéli, de hát milyen volt az egész monarchia, uram? Carrier bandita; de minek nevezi Montrevelt? Fouquier-Tinville csirkefogó, de mi a véleménye Lamoignon-Bâvilleről? Maillard borzalmas, de nézzük Saulx-Tavannest, ha ugy tetszik? Duchêne páter vad, de milyen jelzőt engedélyez nekem Letellier páter számára? Jourdan-Coup-Tête szörnyeteg, de nem annyira, mint de Louvois márki ur. Uram, uram, fájlalom Mária Antónia főhercegnőt és királynőt, de fájlalom azt a szegény hugenotta asszonyt is, akit 1685-ben Nagy Lajos alatt, uram, amikor gyermekét szoptatta még, odakötöztek övig meztelenül egy cölöphöz a gyermekétől egy lépésnyire; a keble duzzadt a tejtől és szive a halálfélelemtől; a sápadt, kiéhezett csecsemő látta anyja emlőjét, haldoklott és sirt; és a hóhér azt mondotta az asszonynak, az anyának, a dajkának: Tagadd meg hited! és választani hagyta gyermeke halála és lelkiismeretének halála között. Mit szól az anyára alkalmazott tantalusi kinokhoz? Uram, jegyezze meg jól azt, hogy a francia forradalomnak megvoltak az okai. A haragjáért felmenti majd a jövő. Az eredménye egy jobb világ. A legirtózatosabb ütéseiből cirógatás támad az emberiség számára. Abbahagyom. Megállok, tulságos könnyü a játszmám. Különben is, én meghalok.

És, már nem nézve többé a püspökre, a konventtag ezzel a pár csendes szóval fejezte be gondolatát:

- Igen, a haladás durvaságai forradalomnak nevezik magukat. Ha befejeződtek, az ember azt látja, hogy az emberi nemmel durván bántak, de előrehaladt.

A konventtag nem kétkedett, hogy sorjában egymásután vette be a püspök lelkének belső sáncait. De egy mégis megmaradt ebből a sáncból, a legfelsőbb forrásból monseigneur Bienvenu ellenállásának, kicsendült az a mondása, amelyben ismét megjelent a kezdetnek csaknem teljes nyersesége:

- A haladásnak hinnie kell Istenben. A jónak nem lehetnek kegyetlen szolgái. Aki istentagadó, az rossz vezetője az emberi nemnek.

Az agg népképviselő nem válaszolt. Remegés fogta el. Az égre nézett és egy könnycsepp ragyogott szemében. Amikor a szeme tele lett, a könny végigpergett fakó arcán és csaknem dadogva, halkan, magához beszélve, szólt:

- Ó te! Ó eszmény! Egyedül te létezel!

A püspökön kifejezhetetlen megindultság vett erőt.

Hallgatás után az aggastyán egy ujját az ég felé emelte és megszólalt:

- Van végtelenség. Ott van. Ha nem volnék a végtelenség része, akkor a határa volnék; már nem volna végtelenség; más szóval, nem volna. De van. Tehát benne van az énem. A végtelenségnek ez az én-je, az az Isten.

A haldokló ezen utolsó szavakat hangosan, az elragadtatás borzongásával ejtette ki, mintha látna valakit. Amikor már nem beszélt, behunyta szemét. A megerőltetés kimeritette. Szemmellátható volt, hogy egy perc alatt élte le azokat az órákat, amelyek még hátra voltak neki. Az, amit mondott, közelebb vitte őt ahhoz, ami a halálban van. A magasztos pillanat elérkezett.

A püspök megértette ezt, a pillanat sürgetett, ő mint pap jött ide, a legszélső hidegségből fokonként a legszélső megindultságba tért át; nézte ezeket a lehunyt szemeket, megfogta a ráncos, fagyos, öreg kezet és a halódó fölé hajolt:

- Ez az óra az Istené. Nem gondolja, hogy sajnálatos volna, ha hiába találkoztunk volna?

A konventtag ismét felnyitotta szemét. Komolyság, melybe bánat vegyült, tükröződött arcán.

- Püspök ur, mondta oly lassusággal, melynek inkább a lélek méltósága volt az oka, mint az erők hanyatlása, én egész életemet elmélkedéssel töltöttem el, tanulással és szemlélődéssel. Hatvan éves voltam, amikor atyám hivott és megparancsolta, hogy beleavatkozzam az ügyekbe. Engedelmeskedtem. Voltak visszaélések, harcoltam ellenük, voltak zsarnokságok, összezuztam őket, voltak jogok és elvek; vallottam és hirdettem őket. A terület el volt lepve: megvédelmeztem; Franciaországot fenyegették, odatártam keblemet. Nem voltam gazdag; szegény vagyok. Egyike voltam az ország urainak, a kincstár pincéi ugy megvoltak tömve, hogy meg kellett támasztani az oldalfalakat, amelyek abban a veszélyben forogtak, hogy a falakon belül lévő arany és ezüst sulya szétfesziti őket és én az Arbre Sec-utcában ebédeltem huszonkét sous-s ebédet. Segitettem az elnyomottakon, enyhitettem a szenvedőkön. Letéptem a palotáról a vásznat, igaz, de azért, hogy bekötözzem a haza sebeit. Mindig támogattam az emberiség haladását a világosság felé és mégis néha ellenálltam a haladásnak irgalom nélkül. Mert alkalomadtán saját ellenfeleimet pártfogoltam, önöket. És van Flandriában, Peteghemban, ugyanazon a helyen, ahol a merovingi királyoknak állt a nyári palotájuk, egy orbánrendi kolostor, a Szent-Klára beaulieu-i apátság, amelyet 1793-ban megmentettem. Megtettem kötelességemet erőmhöz mérten és annyi jót tettem, amennyit tudtam. Ami után üldöztek, hajszoltak, nyomoztak, kergettek, elitéltek, befeketitettek, gunyoltak, leköptek, átkoztak, proskribáltak. Már sok éve, fehér hajammal, érzem, hogy sok ember hiszi, hogy joga van engem megvetni; a szegény tudatlan tömeg előtt elátkozott a képem és én elfogadom, nem gyülölve senkit sem, a gyülölet elszigetelését. Most nyolcvanhat éves vagyok, mindjárt meg fogok halni. Mit akar tőlem kérni?

- Az áldását - szólt a püspök.

És letérdelt.

Amikor a püspök felemelte fejét, a konventtag arca magasztossá vált. Kilehelte lelkét.

A püspök mélyen belemerülve, nem tudni, milyen gondolatokba, tért haza. Az egész éjjelt imádsággal töltötte el. Másnap néhány derék kiváncsi megkisérelte, hogy G. konventtagról beszéljen vele; de ő csak az égre mutatott. Ettől kezdve megkettőzte a kicsinyek és szenvedőkkel szemben a gyengédséget és testvériességet.

Minden célzás erre a „vén gonosztevő G.-re” különös magábamélyedést idézett elő nála. Senki sem mondhatta meg, hogy ennek az elmének az elvonulása az övé előtt és ennek a nagy lelkiismeretnek az ő lelkiismeretére való visszfénye nem szolgált-e valami miatt az ő tökéletesedés felé való közeledésére. Ez a „lelkipásztori látogatás” természetesen alkalom volt arra, hogy a helybeli kis társaságok összedugják a fejüket.

„- Püspöknek való hely volt-e egy ilyen haldoklónak az oduja? Nyilvánvaló volt, hogy nem lehet megtérésre számitani. Ezek a forradalmárok valamennyien megrögzöttek. Akkor hát mire való volt odamenni? Mit láthatott ott? Ugylátszik, nagyon kiváncsi volt, miképpen visz el az ördög egy lelket”.

Egy napon egy özvegy, abból a szemtelen fajtából, amely szellemesnek hiszi magát, ezt a tréfás ötletet bökte ki: - Monseigneur, azt kérdik, mikor fog Nagyságod vörös sapkát viselni? - Ó, ó, ime egy goromba szin, felelte a püspök. Szerencse, hogy azok, akik lenézik mint sapka szinét, hódolnak előtte, ha egy kalap szine.

XI. Megszoritás

Nagy csalódásnak tenné magát ki, aki arra következtetne, hogy monseigneur Bienvenu olyan „filozófus püspök” vagy „hazafias plébános” fajtáju volt. A G. konventtaggal való találkozása, amit csaknem kapcsolatnak lehet mondani, csak bizonyos csodálatot hagyott maga után lelkében, ami csak még szelidebbé tette. Ennyi az egész.

Habár monseigneur Bienvenu mindennél kevésbé volt politizáló ember, talán helyénvaló itt jelezni, nagyon röviden, hogy mi volt az ő álláspontja az akkori eseményekkel szemben, feltéve, hogy monseigneur Bienvenu egyáltalán gondolt is valaha arra, hogy álláspontja legyen.

Menjünk hát vissza néhány esztendővel. Bizonyos idővel azután, hogy Myriel urat püspöki méltóságra emelte a császár ugyanez időben több más püspökkel együtt őt is a császárság bárójává nevezte ki. A pápa elfogatása, mint tudjuk, 1809. év juliusának 5-ikéről 6-ikára virradó éjjel történt; ez alkalomból Napoleon Myriel urat meghivta Franciaország és Olaszország püspökeinek synodusába Párisba. Ezt a synodust a Notre-Dameban tartották meg és először 1811 junius 15-én gyült egybe Fesch biboros ur elnöklete alatt. Myriel ur azon kilencvenöt püspök között volt, aki megjelent. De csak egy ülésen és három, vagy négy kisebb értekezleten vett részt. Mint egy hegyvidék püspöke, aki oly közel él a természethez a vidékies, gyámoltalan életben, ugylátszott, olyan eszméket hozott magával ezen előkelő személyiségek közé, amelyek megváltoztatták a gyülés hőmérsékletét. Hamarosan visszatért Dignebe. Megkérdezték ennek a gyors visszajövetelnek az okát és azt felelte: - Feszélyeztem őket. Szabad levegőt hoztam magammal. Ugy hatottam rájuk, mint egy nyitva hagyott ajtó.

Máskor igy szólt:

- Mit akarnak? ezek a nagy urak ott fejedelmek. Én pedig csak szegény paraszt-püspök vagyok.

Tény, hogy visszatetszett. Más különös dolgok között egy este, amikor egyik legkiválóbb kollégájánál volt, az csuszott volna ki a száján, hogy: - Ó, milyen szép faliórák! milyen gyönyörü szőnyegek! milyen szép libériák! Ez nagyon alkalmatlan lehet! Ó, de nem szeretném, ha mindez a felesleges dolog körülöttem volna és szüntelenül a fülembe kiáltaná: Vannak emberek, akik éheznek! vannak emberek, akik fáznak! vannak szegények! vannak szegények!

Mondjuk meg mellesleg, hogy a fényüzés gyülölete nem volna intelligens gyülölet. Ez a gyülölet magában foglalná a müvészet gyülöletét is. Azonban az egyház embereinél, kivéve a reprezentálásokat és szertartásokat, a fényüzés helytelen dolog. Mintha kevés igazán kegyes szokásokat fedne fel. Egy bőségben élő pap észellenes fogalom. Vagy lehetséges volna-e szünet nélkül, éjjel-nappal érintkezésben lenni minden kétségbeeséssel, minden szerencsétlenséggel, minden nélkülözéssel, anélkül, hogy az emberen nem maradna rajta valami kevés ebből a szent nyomoruságból, mint a munka szennye? El lehet képzelni egy embert, aki szénparázs mellett dolgozik és ne lenne melege? El lehet képzelni egy munkást, aki szüntelen egy kályhánál dolgozik és akinek egy hajszála sem pörkölődik meg, egy szem hamu sincsen az arcán? A kegyesség első bizonyitéka a papnál, különösen a püspöknél, az ő szegénysége.

Kétségkivül erre gondolt ott Digne püspökura.

Egyébiránt egyáltalán nem kell azt hinni, hogy ő osztotta bizonyos kényes pontok tekintetében azt, amit „a század gondolatainak” nevezünk. Nagyon keveset avatkozott bele a mindennapi teológiai vitákba és hallgatott az olyan kérdéseknél, amelyek kompromittálják az egyházat és az államot; de ha nagyon szorongatták volna, ugylátszik, inkább ultramontánnak találták volna, mint gallikánnak. Minthogy arcképet csinálunk és semmit sem akarunk leplezni, kénytelenek vagyunk hozzáfüzni, hogy a hanyatló Napoleonnal szemben fagyosan viselkedett. 1813 óta csatlakozott vagy tapsolt minden vele szemben ellenséges megnyilvánulás alkalmával. Elutasitotta magától, hogy megnézze őt, amikor Elba-szigetéről való visszatérésekor átvonult és tartózkodott attól, hogy a Száz Nap alatt egyházmegyéjében nyilvános imákat rendeljen el a császárért.

Nővérén, Baptistine kisasszonyon kivül, két fivére volt: az egyik tábornok, a másik prefektus. Elég gyakran irt mindkettőnek. Egy ideig elhidegült az elsőtől, mert az, mint valami osztagnak a parancsnoka a Provenceban a cannesi partraszálláskor ezerkétszáz ember élére állt, hogy a császárt üldözze és olyanformán csinálta azt, mint aki azt akarja, hogy a császár megmeneküljön. Másik fivérével, az egykori prefektussal, egy derék és érdemes férfiuval való levelezése, aki visszavonultan élt Párisban a Cassette-utcában, szivélyesebb maradt.

Tehát monseigneur Bienvenunek is megvolt az órája, amikor pártszellem fogta el, megvolt a keserüségnek, a felhőnek az órája. A pillanatnyi szenvedélyek árnyéka ezen szelid és nagy, az örökkévaló dolgokkal foglalkozó elmén is átvonult. Bizonyos, hogy egy ilyen ember megérdemelte volna, hogy ne legyenek politikai nézetei. Hogy ne vessék meg ezt a gondolatunkat, nem tévesztjük össze egyáltalán azt, amit „politikai nézetnek”-nek neveznek a haladásra való nagy törekvéssel, a fenséges, hazafias, demokratikus és humánus hittel, mely a mi időnkben minden nemes értelmességnek az alapja kell, hogy legyen. Anélkül, hogy nagyon mélyre hatolnánk oly kérdésekbe, amelyek csak közvetve érintik ezen könyv tárgyát, egyszerüen azt mondjuk: Szép lett volna, ha monseigneur Bienvenu nem lett volna rojalista és tekintete egyetlen pillanatra sem fordult volna el attól a fenséges elmélkedéstől, amelyben tisztán lehet látni az emberi dolgok viharos jövése-menése felett ezt a három tiszta fénypontot: az Igazságot, az Igazságosságot és Irgalmasságot.

Teljesen megegyezvén abban a tekintetben, hogy monseigneur Bienvenu urat az Isten nem teremtette politikusnak, megértettük és csodáltuk volna a jog és szabadság nevében való tiltakozást, a heves ellenszegülést, a veszedelmes és igazságos ellentállást a mindenható Napoleonnal szemben. De az, ami nekünk tetszik azokkal szemben, akik felfelé szállnak, kevésbé tetszik azokkal szemben, akik lefelé buknak. Nem szeretjük a harcot, csak ha veszélyes; mindenesetre, egyedül az első óra harcosainak van joguk, hogy az utolsó órában eltiprók legyenek. Aki nem volt hangosan vádoló a siker idején, az hallgasson, amikor az összeomlás bekövetkezik. A sikernek a vádlója az egyetlen legitim birája a bukásnak. Ami bennünket illet, amikor a Gondviselés avatkozik be és kopogtat, hagyjuk, hogy cselekedjék. 1812 kezd bennünket lefegyverezni. 1813-ban a csendnek gyáva félbeszakitása ezen hallgató törvényhozás által, amelyet a katasztrófák felbátoritottak, csak méltatlankodnivalót talált és helytelen dolog volt tapsolni; 1814-ben az áruló marsallok előtt, ezen egyik mocsokból a másikba bukdácsoló szenátus előtt, amely szenátus sértegetett, miután istenitett, ezelőtt a bálványozás előtt, amelynek megroggyant a térde és amely ráköpött a bálványára, kötelesség volt elforditani a fejet; 1815-ben minthogy a legnagyobb katasztrófák voltak a levegőben, minthogy Franciaország borzongott a katasztrófák komor közeledésétől, minthogy valamiképpen homályosan lehetett látni Waterloot megnyilni Napoleon előtt, a népnek és a hadseregnek fájdalmas felkiáltása a végzet elitéltjéhez nem volt semmiképpen nevetnivaló és akárhogy is elitélendő a despota, egy olyan szivnek, mint amilyen Digne püspöke, talán nem kellett volna felismerni azt, ami a mélység szélén fenséges és meginditó: egy nagy nemzetnek és egy nagy embernek szoros ölelkezését.

Emellett minden dologban, azelőtt is, akkor is igazságos, igaz, méltányos, értelmes, alázatos és méltóságteljes, jótékony és jóakaratu volt, amely legutóbbi erény egy másfajta jótékonyság. Pap volt, bölcs volt és ember volt. Még - meg kell adni - abban a politikai véleményben is, amelyet az imént vetettünk szemére és amelyet hajlandók vagyunk majdnem szigoruan megitélni, türelmes és könnyed volt, talán türelmesebb, mint mi, akik itt beszélünk. - A városháza kapusát a császár tette ebbe az állásába. A régi gárda egy öreg altisztje volt, austerlitzi légionárus, olyan bonapartista, mint a sas. Ennek a szegény ördögnek olyas, kevéssé meggondolt szavak csusztak ki a száján egy alkalommal, amelyeket az akkori törvény lázitó szavak-nak minősitett. Amióta a császári profil eltünt a becsületrendről, sohasem öltözködött szolgálati ruhába, ahogy ő mondta, hogy ne legyen kénytelen a keresztjét kitüzni. Ő maga vette le hódolattal a császári hasonmást a keresztről, amelyet Napoleon adott neki. Ez ott ürt hagyott hátra és ő nem akart semmit a helyére tenni. Inkább meghalni - mondta - mint a szivem fölött viselni a három teknőcöt! Szivesen gunyolódott egész hangosan XVIII. Lajos fölött. A vén angol-kamásnis köszvényes! - mondta - menjen Poroszországba az ő kecskeszakállával! Boldog volt, hogy ugyanazon káromkodásban egyesithette azt a két dolgot, amit a legjobban utált, Poroszországot és Angliát. Addig beszélt, mig elvesztette az állását. Ott volt az utcán asszonyostul gyermekeivel együtt, kenyérnélkül. A püspök maga elé hivatta, szeliden megdorgálta és kinevezte a székesegyházba templomszolgának.

Myriel ur az egyházmegyében valódi pásztor volt, barátja mindenkinek.

Kilenc év alatt monseigneur Bienvenu az ő szent cselekedeteivel és szelid modorával Digne városát valami gyengéd és gyermeki hódolattal töltötte meg. Még Napoleonnal szemben tanusitott viselkedését is elfogadta és mintegy hallgatólag megbocsátotta a nép, a jó és gyenge nyáj, mely imádta császárját, de szerette püspökét.

XII. Monseigneur Bienvenu magányossága

Egy püspök körül majdnem mindig ott van egy kicsi, papokból álló kiséret, mint a tábornok körül a fiatal tisztek raja. Ezek azok, akiket az az elragadó szent, Salesi Ferenc valahol „fehércsőrü papoknak” nevez. Minden életpályának megvannak a törtetői, akik a beérkezettek kiséretét alkotják. Nincs hatalmasság, amelynek ne lenne környezete; nincs szerencse, amelynek ne lenne udvara. A jövő vadászai ott zsonganak a jelen fénye körül. Minden fővárosnak megvan a parancsnoka. Minden kissé befolyásos püspök mellett ott van az ő testőrsége, amely cherubin szemináristákból áll, amely kört alkot körülötte, rendet tart a püspöki palotában és őrködik a monseigneur mosolya körül. Kellemesnek lenni egy püspök irányában, ez annyi, mint feltenni a lábat egy aldiakonátushoz vezető létra fokára. Az embernek meg kell csinálnia az utat magának; az apostolság nem veti meg a kanonokságot.

Ugyanugy, ahogy másutt vannak nagy kalapok, vannak nagy mitrák is. Ezek az udvarnál jól álló püspökök, akik gazdagok, nagyjövedelmüek, ügyesek, a világ által elfogadottak, akik értenek az imádkozáshoz, - kétségtelenül - de tudnak pártfogolni is, akik nem nagyon veszik szivükre, ha személyükben egy egész egyházmegyét előszobáztatnak, - közös vonás a sekrestye és a diplomácia között - akik inkább abbék, mint papok, inkább prelátusok, mint püspökök. Boldog, aki közelükbe jut! Amilyen befolyásos emberek, mint a jégesőt, ugy szórják maguk körül a hüségesekre és kedveltekre és az egész fiatalságra, amely ért ahhoz, hogy meglessék, a zsiros parókiákat, a javadalmakat, az archidiakonátusokat, az alamizsnamesteri állásokat és a székesegyházi hivatalokat - addig is, amig az ember püspöki méltóságra várakozik. Amikor a püspökök előlépnek, előbbreviszik bolygóikat is; egész naprendszer, mely menetel. Az ő ragyogásuk fényt vet a kiséretre is. Az ő sikerük elmorzsolódik a szinfalak mögött jó kis kinevezésekre. Mennél nagyobb a pártfogó egyházmegyéje, annál zsirosabb a kegyenc plébániája. Aztán ott van Róma. Egy püspök, aki ért hozzá, hogy érsek legyen belőle, egy érsek, aki tud bibornokká lenni, az embert magával viszi, mint konklávistát, az ember bejut a rotába, megkapja a palliumot, auditor lesz, kamarás, monsignor és a Nagyságodtól az Eminenciádig csak egy lépés az ut és az Eminenciád meg az Őszentsége között csak egy kis szalmafüst van. Minden reverenda álmodhatik a tiaráról. A pap napjainkban az egyetlen ember, akiből szabályszerüen király lehet; és micsoda király! A legfelsőbb király. Már pedig micsoda faiskolája a vágyaknak egy szeminárium! Hogy azoknak a piruló karénekes gyermekeknek, azoknak az ifju abbéknak, hogy a fejükön van a Perrette tejesköcsöge! Hogy milyen könnyen nevezi magát a nagyravágyás elhivatottságnak, ki tudja - talán meggyőződésből, vagy, amilyen álszent, becsapva önmagát.

Monseigneur Bienvenu, aki alázatos, szegény, különálló volt, nem számitódott a nagy mitrák közé. Ezt meg lehetett látni abból is, hogy teljesen hiányoztak körülötte a fiatal papok. Láttuk, hogy Párisban „nem vették be”. Egyetlen karrier sem gondolt arra, hogy ezen egyedülálló aggastyánhoz kösse jövőjét. Egyetlen csirázó nagyravágyás sem követte el azt az őrültséget, hogy az ő árnyékában akarjon kizöldülni. Az ő kanonokjai és nagyvikáriusai jó öregemberek voltak, egy kissé a néphez tartozók, mint ő maga, befalazva ebbe az egyházmegyébe, melyből nem volt kiut a biborosság felé és akik hasonlitottak püspökükhöz, azzal a különbséggel, hogy velük végeztek, a püspök pedig - be volt fejezve. Olyan jól megérezték annak a lehetetlenségét, hogy nagyra nőjjenek monseigneur Bienvenu mellett, hogy a fiatalemberek, akiket ő szentelt fel, amint kikerültek a szemináriumból, az aixi vagy auchi érsekséghez ajánltatták be magukat és siettek elmenni. Mert végre is, ismételjük, az ember azt akarja, hogy előbbre vigyék. Egy olyan szent, aki a tultengő lemondás őrületében él, veszedelmes szomszédság; az ember ragály utján könnyen megkaphatja tőle a gyógyithatatlan szegénységet, az előmenetelhez szükséges gerinchajlékonyság hiányát, egyszóval, több lemondást, mint amennyit az ember kiván és az emberek menekülnek ettől a rühös erénytől. Innen származott monseigneur Bienvenu elszigeteltsége. Sötét társadalomban élünk. Sikert aratni, ez az a tanitás, amely a korrupcióból csordultig csöpög.

Jegyezzük meg futólag, hogy az a siker elég ocsmány dolog. Hamis hasonlatossága az érdemmel megtéveszti az embereket. A tömeg szemében a sikernek majdnem ugyanaz a képe van, mint a magasabbrendüségnek. A sikernek, a tehetség ezen járulékának, van egy becsapottja: a történelem. Csupán Juvenalis és Tacitus zsémbelnek ezen. Napjainkban azonban egy körülbelül hivatalos filozófia lépett a siker szolgálatába, hordja a libériáját és teljesiti neki az előszobai szolgálatot. Sikered legyen: ez az elmélet. Az Eredmény Képességet tételez fel. Nyerj a sorsjátékon, ügyes ember vagy. Aki győz, az előtt hódolnak. Ha jólétben születsz, minden ott van. Legyen szerencséd, a többi is vele jön; légy boldog, akkor nagynak hisznek. Öt vagy hat óriási kivételtől eltekintve, aki egy évszázad folyamán feltünést kelt, a kortársi bámulás nem egyéb, mint rövidlátás. Ami fénylik, azt aranynak veszik. Lehetsz az első jött-ment, nem baj, ha be tudtál jönni. A közönséges nép egy öreg Narcissus, aki önmagát imádja és tapsol a közönséges népnek. Azzal az óriási képességgel, amellyel valaki Mózes, Aiszkülosz, Dante, Michelangelo vagy Napoleon lesz, a tömeg azt, aki akármiféle cél elért, az első percben és közfelkiáltással felruházza. Ha egy nótárius átalakul képviselővé, egy hamis Corneille egy Tiridatet csinál, egy eunuch egy hárem birtokába kerül, egy katonai Prudhomme véletlen folytán egy korszak döntő ütközetét megnyeri, egy patikus papirtalpakat talál fel a Sambre-et-Meus-i hadsereg számára és ebből a papirból, amelyet bőr gyanánt ad el, négyszázezer frank évjáradékot csinál magának, ha egy senki összeházasodik az uzsorával és teherbe ejti az uzsorát hét- vagy nyolcmillió frank erejéig, amelynek ő az apja és az uzsora az anyja, ha egy prédikátorból püspök lesz, mert orrhangon beszél, ha egy nagy cégnek a vezetője olyan gazdag, amikor szolgálatából kilép, hogy pénzügyminisztert csinálnak belőle, az emberek Lángésznek nevezik ki, épp ugy, ahogy Mousqueton figuráját Szépségnek nevezik és Klaudius külső burkát Felségnek. Összezavarják a mélység csillagképét a csillagokkal, amelyek a kis pocséták lágy gödröcskéiben kacsaláb-alakban csillognak.

XIII. Amiben hitt

Orthodoxia szempontjából egyáltalán nem kell Digne püspök urát kikémlelnünk. Ilyen lélekkel szemben nem érzünk másra kedvet, csak tiszteletre. Az igaz ember lelkiismeretének oda kell nőve lennie a szavához. Egyébiránt is, minthogy bizonyos természetek adva vannak, el kell ismernünk, hogy az emberi erény minden szépségében kifejlődhetik egy a miénktől eltérő hitben is.

Hogyan gondolkozott ő erről a tanról, vagy misztériumról? A belső lelkivilágnak ezen titkait csak a sir ismeri, ahová a lelkek mezitelenül lépnek be. Mi csak azt tudjuk határozottan, hogy sohasem változtak át benne a hit nehézségei álszenteskedéssé. A gyémántot nem lehet megkarcolni. Ő hitt a legtöbben, amire képes volt. Credo in Patrem, kiáltotta gyakran. Jó müvekből meritve egyébiránt a kielégittetésnek ezt a mennyiségét, amely elegendő a lelkiismeretnek és amely egész halkan azt mondja nekünk: Istennel vagy.

Ugy hisszük, csupán azt kell feljegyeznünk, hogy kifelé, hogy ugy mondjuk, a hitén tul, a püspökben valami szeretetfölösleg volt. Ezen a ponton, quia multum amavit, tartották őt a „komoly emberek”, a „sullyal biró emberek” és az „okos emberek” megsebezhetőnek: kedvelt szólásformái a mi szomoru világunknak, amelyben az önzés a pedántériától kapja az irányitó szót. Mi volt ez a szeretet-fölösleg? Nem más, mint valami fenséges jóakarat, amely tulszárnyalta az embereket, mint már jeleztük és amely alkalomadtán még a tárgyakra is kiterjeszkedett. Undor nélkül élt. Elnéző volt Isten minden teremtése iránt. Minden emberben, még a legjobb emberben is, van bizonyos meggondolatlan kegyetlenség, amely tartózkodóvá teszi az állattal szemben. Digne püspökében nem volt meg ez a kegyetlenség, amely pedig sok papnak a sajátossága. Nem ment el addig, ameddig a bramin, de ugylátszik, elmélkedett az Eklésiasta ezen mondása felett: „Tudjuk-e, hová megy az állat lelke?” A külső csunyasága, az ösztön torzulásai nem zavarták meg és nem méltatlankodott efölött. Meginditották, csaknem ellágyitották. Ugylátszott, hogy ennek, mint gondolkodó, a látható világon tul kereste a magyarázatát, vagy mentségét. Voltak pillanatok, amelyekben mintha büntetés enyhitésképpen valami átváltoztatást kért volna Istentől. Harag nélkül, olyan szemmel, mint a nyelvész, aki egy palimpsestust betüz ki, szemlélte azt a káoszt, ami még a természetben van. Ez az álmodozás néha különös szavakat ejtetett ki a száján.

Egy reggel kertjében volt; azt hitte, hogy egyedül van, de a nővére mögötte lépkedett, anélkül, hogy látta volna; hirtelen megállt és nézett valamit a földön; nagy, fekete, szőrös, undok pók volt. Nővére hallotta, amikor azt mondta: - Szegény állat! nem az ő hibája.

Miért ne mondanók el ezeket a majdnem isteni jóságra valló gyermekségeket? Gyerekes dolgok - legyen; de ugyanezek a fenséges gyerekességek voltak meg Assisi Szent Ferencben és Marcus Aureliusban is. Egy napon megránditotta a lábát, mert nem akart eltaposni egy hangyát.

Igy élt ez az igaz ember. Néha elszunditott a kertjében és ilyenkor nem lehetett valami tiszteletet parancsolóbbat elképzelni.

Monseigneur Bienvenu, ha hinni lehet annak, amit ifjukoráról, sőt még férfikoráról is mondtak, szenvedélyes, talán erőszakos ember volt. Az ő általános szelidlelküsége kevésbé eredt nála természeti ösztönből, inkább egy mély, az élet folyamán lassanként kialakult és a szivébe szürődött meggyőződés eredménye volt; mert még az olyan jellemben is, amely sziklaszilárd, lehetnek lyukak, amelyeket a vizcsöppek idéznek elő. Ezek a mélyedések eltörülhetetlenek, ezeket az alakulatokat nem lehet elpusztitani.

1815-ben, azt hisszük, már emlitettük, elérte a hetvenöt esztendőt, de nem látszott többnek, hatvanévesnél. Nem volt magastermetü; kis pocakja volt és hogy ezt eltüntesse, szivesen tett meg hosszu utakat gyalog; szilárd lépése volt és csak nagyon kevéssé volt a tartása görnyedt, olyan részlet, amelyből nem akarunk semmiféle következtetéseket levonni; XVI. Gergely nyolcvanéves korában egyenesen járt, mosolyogva, ami nem akadályozta meg, hogy rossz püspök legyen. Monseigneur Bienvenunek olyan feje volt, amire az emberek azt szokták mondani, hogy „szép feje van”, de oly szeretetreméltó volt, hogy az emberek elfelejtették, hogy a feje szép.

Amikor azzal az ő gyerekes vidámságával csevegett, amely egyik bájos tulajdonsága volt és amelyről már beszéltünk, az ember jól érezte magát a társaságában, ugy tetszett, mintha egész lényéből öröm áradna. Üde, rózsás arcbőre volt, fogai teljesen épek, fehérek és kivillantak nevetés közben, ami mind olyan nyilt és derüs benyomást tesz, hogy az ember, ha ilyet lát valakin, azt mondja: Ez egy jó gyermek és ha aggastyánon látja: Ez jó ember. Emlékezhetünk, ezt a benyomást tette Napoleonra is. Első percben és annak a számára, aki először látta, tényleg csak jó embernek látszott. De ha az ember néhány óráig volt vele együtt, vagy csak kevés ideig is olyankor, amikor elmélkedett, a jóember lassanként átalakult és nem tudom, milyen valami tekintélyessé vált; széles és komoly homlokát, melyet fenségessé tett hófehér haja, az elmélkedés is fenségessé tette; a magasztosság kibontakozott ebből a jóságból, anélkül, hogy a jóság megszünt volna ragyogni; olyasféle meghatottságot érzett az ember, mintha egy mosolygó angyalt látott volna, aki lassan széttárja szárnyait, anélkül, hogy megszünne mosolyogni. Tisztelet, kifejezhetetlen tisztelet fogta el az embert fokozatosan és hatolt egészen a szivéig és az ember érezte, hogy egy olyan erős, kipróbált és elnéző lélek van előtte, melyben a gondolat már oly nagy, hogy nem lehet más, mint szelid.

Mint láttuk, az imádkozás, a hivatalos dolgok celebrálása, a jótékonyság, a lesujtottak vigasztalása, a kis földdarab megmüvelése, a testvériség, a mértékletesség, a vendégszeretet, a lemondás, a bizalom, a tanulás, a munka kitöltötte élete minden napját. Kitöltötte igazán a helyes szó és bizonyos hogy a püspök napja tényleg csordultig tele volt szép gondolatokkal, jó szavakkal és jó cselekedetekkel. Azonban napja nem volt tökéletes, ha nagy hideg, vagy eső megakadályozta, hogy este, amikor a két nő visszavonult, egy vagy két órát a kertben töltsön el, mielőtt aludni tért. Ugylátszott, valami ritus-féle az ő számára, hogy előkészüljön az álomra az éjszakai mennyboltozat nagy látványosságának jelenlétében való elmélkedés utján. Néha, ha a két öreg nő nem aludt, eléggé késő éjjeli órákban hallotta, amikor a püspök lassu léptekkel sétál elalvás előtt. Egyedül volt ott önmagával, magábaszállva, békésen, imádva, összehasonlitva saját szive fenségességét az éther fenségességével, megindultan a homályban a csillagzat látható ragyogásától és az Isten láthatatlan fényétől, megnyitva lelkét a gondolatok számára, amelyek az Ismeretlenből támadnak. Ezekben a pillanatokban, felajánlva szivét abban az órában, amelyben az éjjel nyiló virágok ajánlják fel illatukat, felgyulva, mint egy lámpa, a csillagos éj közepén, kitárva magát rajongással a teremtés általános ragyogásának közepén, talán maga sem tudta volna megmondani, hogy mi megy végbe elméjében; érezte, hogy valami felszáll belőle és valami leszáll beléje. A lélek mélységeinek titokzatos kicserélődései a világegyetem mélységeivel!

Isten nagyságára és jelenlétére gondolt; a jövendő örökkévalóságra, erre a különös titokzatosságra; az elmult örökkévalóságra, amely még különösebb titokzatosság; valamennyi végtelenségre, amely egybeolvad szeme előtt minden érzékében és anélkül, hogy meg akarná érteni a megérthetetlent, szemlélődött. Nem tanulmányozta Istent; elkápráztatta magát általa. Elgondolkozott az atomok nagyszerü találkozásain, amelyek az anyagnak a látványát adják, felfedik az erőket, megállapitván őket, megteremtik az egyedeket a mindenségben, az arányokat a kiterjedésben, a megszámlálhatatlant a végtelenségben és a világosság által megteremtik a szépséget. Ezek a találkozások szünet nélkül egybekapcsolódnak és szétválnak, innen van az élet és a halál.

Leült egy fapadra, mely rozoga szőlőlugashoz támaszkodott és gyümölcsfáinak görcsös és kusza körvonalain keresztül nézte a csillagokat. Ez a kis földdarabocska, mely oly szegényesen volt megmüvelve, annyira tul volt zsufolva pajtákkal, omladozó falakkal, kedves volt előtte és elég volt neki.

Mire is lehetett szüksége ennek az aggastyánnak, aki megosztotta élete szabad óráit - pedig mily kevés szabad órája volt - a kertészkedés közt nappal és az elmélkedés közt éjjel? Ez a körülzárt terület, melynek az égbolt volt a mennyezete, nem volt-e elegendő, hogy imádja Istent egymásután legelragadóbb és legfenségesebb müveiben? Nem minden-e ez valójában? Mit lehet ezenfelül még kivánni? Egy kis kert, amelyben sétálni lehet és a végtelenség, amiről álmodozni lehet. Lábainál az, amit meg lehet müvelni és össze lehet gyüjteni, a feje felett, amit tanulmányozni lehet és ami fölött elmélkedni lehet; néhány virág a földön és valamennyi csillag az égen.

XIV. Amit gondolt

Még egy utolsó szót.

Minthogy az ilyen részleteknek a természete, különösen abban az időben, melyben vagyunk, hogy egy olyan kifejezést használjunk, amely mostanában divatos, Digne püspökének olyan arculatot kölcsönözhet, mintha ő „pantheista” volna és azt a hitet keltheti, már akár hátrányára, akár dicséretére, hogy azon személyes filozófiák egyike volt benne, amelyek századunk sajátossága és amelyek néha a magányos elmékben nemződnek, kialakulnak és megnőnek, egészen addig, hogy a vallások helyébe lépnek, ragaszkodunk annak a megállapitásához, hogy azok közül, akik monseigneur Bienvenut ismerték, egyetlen egy sem hitte magát feljogositottnak arra, hogy bármi, ehhez hasonlót gondoljon. Az, ami fényessé tette ezt a férfit, a szive volt. A bölcsesége abból a fényből alakult, amely a szivéből jött.

Semmiféle rendszer nem volt, sok müve volt. A nehezen érthető spekulációk szédülést okoznak; semmi sem mutat arra, hogy ő az apocalypsisben kockáztatta volna meg elméjét. Az apostol lehet vakmerő, de a püspöknek félénknek kell lennie. Valószinüleg aggodalmai lettek volna, hogy bizonyos problémákat, amelyek valamiképpen a rettenetes, nagy elmék számára vannak fenntartva, tulságosan firtasson. Van valami szent borzalmasság a rejtélyek előcsarnokaiban; ezek a homályos kapuk ránk tátonganak, de valami azt sugja nekünk, az élet arrajáró-kelőinek, hogy ne lépjünk be. Szerencsétlenül jár, aki oda behatol! A lángelmék, az elvontságnak és a tiszta okoskodásnak hallatlan mélységeiben, hogy ugy mondjuk, a dogmák fölé helyezkedve, Istennek szánják gondolataikat. Az ő imájuk vakmerően felajánlja a megvitatást. Az ő imádásuk kérdez. Ez a közvetlen, aggállyal és felelősséggel telt vallás annak számára, aki megkisérli, hogy a magasság meredélyére jusson.

Az emberi elmélkedésnek nincsenek határai. Saját veszélyére és kockázatára elemzi és feldarabolja saját káprázatát. Majdnem azt lehetne mondani, hogy valami ragyogó reakciófajtával, elkápráztatja a természetet; a titokzatos világ, amely bennünket körülvesz, visszaadja azt, amit kap; valószinü, hogy az elmélkedők is bele vannak számitva. Akárhogy legyen is, vannak a földön emberek - vajjon emberek-e ezek? - akik élesen meglátják az álom látókörének mélyén az abszolutnak magasságait és akiknek megvan a végtelen hegység rettenetes látománya. Monseigneur Bienvenu egyáltalán nem volt ezen emberek közül való, monseigneur Bienvenu egyáltalán nem volt lángész. Rettegett volna ezektől a fenséges dolgoktól, amelyekből egyesek, még nagyon nagyok is, mint Swedenborg és Pascal, a tébolyba csusztak át. Az biztos, hogy ezeknek a hatalmas álmodozásoknak megvan a morális hasznuk és ezeken a göröngyös utakon át az ember közeledése az eszményi tökélyhez. Ő a rövidebb gyalogösvényt választotta: az evangéliumot.

Egyáltalán nem kisérelte meg, hogy miseköpenyébe olyan hajtásokat csináltasson, mint amilyenek Éliás köpenyén voltak, nem sugározta ki a jövendő semmiféle sugarát, az események homályos hullámzásaira, nem akarta a dolgok fényét lánggá süriteni, nem volt benne semmi a prófétából és a mágusból. Ez az alázatos lélek szeretett. Ez az egész.

Hogy az imát emberfölötti törekvéssé tágitotta ki, az valószinü, de épp ugy nem lehet tulságos sokat imádkozni, amint hogy nem lehet tulságosan szeretni; és, ha eretnekség a szövegen felül imádkozni, akkor Szent Pál és Szent Jeromos eretnekek voltak.

Fölébe hajolt annak, aki nyögött és annak, aki vezekelt. A világegyetem ugy tünt fel előtte, mint egy végtelen betegség; mindenütt ott érezte a lázt, mindenütt kikopogtatta a szenvedést és anélkül, hogy igyekezett volna megfejteni a rejtélyt, sietett beheggeszteni a sebet. A teremtett dolgok félelmetes látványa ellágyulást idézett elő benne, csak avval törődött, hogy a maga számára megtalálja és másokkal közölhesse a legjobb módot a panaszra és az enyhitésre. Az, ami létezett, ezen jó és ritka pap számára állandó tárgya volt a szomoruságnak, amely vigaszt keres.

Vannak emberek, akik azon dolgoznak, hogy aranyat termeljenek; ő azon dolgozott, hogy szánalmat termeljen. Az egyetemleges nyomor volt az ő bányája. A fájdalom mindenütt, mindig csak alkalom volt a jóságra. Szeressétek egymást, - ezt tökéletesnek jelentette ki, nem kivánt semmi többet és ez volt az ő egész tana. Egy nap az az ur, aki „filozófusnak” hitta magát, az a szenátor, akit már megemlitettünk, azt mondta a püspöknek: - De nézze meg a világ szinjátékát: mindenki háboruja ellenünk; aki a legerősebb, az a legokosabb. Az ön szeressétek egymást-ja ostobaság. - Nos jól van, felelte a püspök, nem bocsátkozván vitába - ha butaság, akkor a léleknek beléje kell zárkóznia, mint a gyöngy a kagylóba. Ő bezárkózott tehát, élt és teljesen meg volt elégedve, félretolva a csodálatos kérdéseket, amelyek vonzanak és megfélemlitenek, az elvontság kifürkészhetetlen látóköreit, a metafizika szakadékait, mindezeket a mélységeket, amelyek összefutnak, az apostol számára Istenben, az ateista számára a semmiben, a végzet, a jó és a rossz, az egyik lény háboruja a másik lény ellen, az ember lelkiismerete, az állat gondolkodó álomlátása, a halál általi átalakulás, az existenciák összesitése, amelyet a sir tartalmaz, a vonzalmaknak érthetetlen egymásután való beojtódása az ellenálló énbe, a semmi és a végtelen, a lélek, a természet, a szabadság, a szükségesség; meredek problémák, vésztjósló sürüségek, amelyek fölé az emberi elme gigászi arkangyalai hajlanak; félelmetes mélységek, melyeket Lucrécius, Szent Pál és Dante szemlélnek azzal a villogó szemmel, amely merően nézve a végtelenbe, mintha csillagokat idézne elő ottan.

Monseigneur Bienvenu egyszerüen olyan ember volt, aki kivülről állapitotta meg a kérdések létezését anélkül, hogy azokat fürkészte, bolygatta volna, anélkül, hogy saját elméjét megzavarta volna velük, olyan ember volt, akinek lelkében ott honolt a homályos iránti komoly tisztelet.

MÁSODIK KÖNYV

A bukás

I. Egy menetelési nap estéje

1815 október havának első napjaiban, körülbelül egy órával naplemente előtt egy ember, aki gyalog utazott, ért be a kis Digne városba. Az a kevés lakos, aki ebben az időben az ablaknál volt, vagy háza kapujában, bizonyos nyugtalansággal nézett erre az utasra. Nehéz lett volna egy nyomoruságosabb megjelenésü járókelővel találkozni. Középtermetü ember volt, darabos, izmos, kora teljes erejében. Negyvenhat, vagy negyvennyolcéves lehetett. Szemébe huzott bőrellenzőssapka takarta el részben napsütötte arcát, melyről az izzadság folyt. Durva, sárga vászonból való inge, melyet nyakánál egy kis ezüstcsatt fogott össze, látni engedte szőrös mellét; kötéllé csavart nyakkendője volt, kék zsávolyból készült, viseltes, kopott nadrágja, melynek egyik térdén fehér folt, a másik térdén lyuk, rongyokban lógó ócska, szürke zubbonya, melynek egyik könyökén vékony spárgával odavarrt zöld szövetfolt éktelenkedett, a hátán erősen megtömött, egészen uj katonazsák, jól megszijazva, a kezében rengeteg nagy görcsös bot, lábán nem volt harisnya, a cipője patkós, a feje megnyirva, a szakálla hosszu.

Az izzadság, a hőség, a gyaloglás, a por, nem tudom, micsoda züllöttséget adtak ehhez a zilált összbenyomáshoz. A haja egészen rövid volt, de mégis sörteszerü, mert most kezdett kissé nőni és ugylátszott, nem nyirták egy idő óta.

Senki sem ismerte. Nyilvánvalólag átutazó volt. Honnan jött? Talán délről. A tenger partjáról esetleg. Mert ugyanazon az uton jött be Dignebe, amely hét hónappal ezelőtt látta elvonulni Napoleont, amikor Cannesből Párisba ment. Ez az ember egész nap gyalogolhatott. Nagyon fáradtnak látszott. A nők, akik a régi várban laknak, amely a város alsórészén van, látták, hogy megáll a fák alatt és iszik a kutból, amely a sétány szélén van. Nagyon szomjas lehetett, mert a gyermekek, akik utána mentek, látták, hogy kétszáz lépéssel odébb, a piactéri kutnál, ismét megállt és ivott.

A Poichevert-utca sarkára érve, balra fordult és a polgármesteri hivatal felé ment. Bement oda, aztán egy negyedóra mulva ismét kijött. Egy csendőr ült a kapu mellett lévő kőpadon, amelyre március 4-ikén Drount tábornok hágott fel, hogy Digne lakosainak elképpedt tömege előtt felolvassa a János-öbölbeli proklamációt. A férfi levette sapkáját és alázatosan köszönt a csendőrnek.

A csendőr, anélkül, hogy viszonozta volna a köszöntést, figyelmesen nézte az embert, egyideig szemmel kisérte, aztán bement a városházába.

Abban az időben Digneben szép szálló volt a „Kereszt szálloda”. Ennek a szállodának a gazdája egy Labarre Jakab nevü ember volt, akinek az egész városban tekintélye volt azon rokonság miatt, melyben egy másik Labarre-val volt, aki Grenobleban a Trois-Dauphins szállodát tartotta és a guideknél[1] szolgált. Amikor a császár kihajózott, sokat beszéltek ezen a vidéken erről a Trois-Dauphins szállodáról. Azt mesélték, hogy Bertrand tábornok fuvarosnak öltözve, sürün látogatott ide január hónapban és a katonák közt a becsületrend keresztjét, a polgárok közt pedig marokszámra aranyakat osztogatott szét. A valóság az, hogy a császár Grenoblebe érkezve visszautasitotta, hogy a prefektura épületébe szálljon; megköszönte a polgármesternek a felajánlott lakosztályt és azt mondta: Egy derék emberhez megyek, akit ismerek és a Trois-Dauphins-be ment. A Trois-Dauphins ezen dicsősége besugározta a huszonöt lieuenyire lakó másik Labarret, a Kereszt szálloda gazdáját is. Ugy beszéltek róla a városban: a grenoblei unokafivére.

Az ember ezen szálloda felé ment, amely a legjobb volt az egész vidéken. Belépett a konyhába, amely közvetlen az utcára nyilt. Valamennyi tüzhelyben be volt gyujtva; a kandallóban nagy tüz lobogott vigan. A szállodás, aki egyszemélyben a konyhafőnök is volt, az egyik tüzhelytől a másikhoz ment, nagyon elfoglalva és a kitünő ebédre felügyelve, melyet a fuvarosok számára készitett, akiknek nevetése és beszéde nagy zajt okozott egy szomszéd teremben. Aki valaha utazott, tudja, hogy senki sem csinál nagyobb számlát, mint a fuvarosok. Kövér mormota,[2] fehér foglyok és bruyère[3] tyukok sisteregtek serpenyőkben, forogtak nyársakon a tüz fölött; a másik tüzhelyen a Lauzet-tóból való két nagy tavi harcsa főtt és egy pisztráng az Alloz-tóból.

A szállodás, amikor hallotta az ajtót nyilni és egy ujonnan érkezettet belépni, anélkül, hogy a két tüzhelyről elforditotta volna tekintetét, megszólalt:

- Mit kiván, uram?

- Enni és lefeküdni, - mondta az ember.

- Semmi sem könnyebb, - felelte a vendéglős. Ebben a pillanatban megforditotta a fejét, egy pillantással végigvizsgálta az utas egész külsejét és hozzátette: - pénzért.

Az ember nagy bőrerszényt vett elő zubbonya zsebéből és azt felelte:

- Van pénzem.

- Ez esetben rendelkezzék, - szólt a vendéglős.

Az ember visszatette erszényét zsebébe, levette hátizsákját, az ajtó mellett a földre tette, kezében tartotta botját és a tüz mellé egy alacsony zsámolyra ült.

Digne a hegységben van. Az októberi esték hüvösek ott.

Azonban a vendéglős, miközben ide s tova járkált, szemügyre vette az utast.

- Korán lesz az ebéd? - szólt az ember.

- Azonnal, - felelte a vendéglős.

Mialatt az ujonnan jött, háttal fordulva a konyha felé, melegedett, az érdemes Labarre Jakab vendéglős egy irónt huzott elő zsebéből, aztán letépte egy régi ujság sarkát, amely ott feküdt az ablak mellett egy kis asztalon. Az ujság fehér szélére egy vagy két sort irt, összehajtogatta a papirost, aztán anélkül, hogy lepecsételte volna, odaadta egy fiunak, aki ugylátszik, kuktája és inasa volt. A vendéglős valamit sugott a kukta fülébe és a fiu elszaladt a városháza irányába.

Az utas mindebből nem látott semmit sem.

Még egyszer megkérdezte:

- Korán lesz az ebéd?

- Azonnal, - szólt a vendéglős.

A gyermek visszajött. Visszahozta a papirost. A vendéglős gyorsan felbontotta, mint olyan valaki, aki választ vár. Láthatóan figyelmesen olvasta, aztán felvetette a fejét és egy pillanatig gondolkozott.

Végre egy lépést tett az utas felé, aki kevéssé magasztos gondolatokba látszott merülni.

- Uram, - mondta a vendéglős - nem fogadhatom önt.

Az ember félig felegyenesedett ültében.

- Hogyan? fél, hogy nem fizetek? Mondom, hogy van pénzem.

- Nem erről van szó.

- Hát miről?

- Önnek van pénze...

- Igen, - mondta az ember.

- És nekem, - folytatta a vendéglős - nincsen szobám.

Az ember csendesen szólt: - Tegyen az istállóba.

- Nem lehet.

- Miért?

- A lovak elfoglalnak minden helyet.

- Nos, jól van, - válaszolta a férfi - adjon egy zugot a magtárban. Egy marék szalmát. Majd beszélünk róla ebéd után.

- Nem adhatok önnek ebédet.

Ez a kijelentés, mely kimért, de határozott hangon hangzott el, ugylátszott sulyosan érte az idegent. Felemelkedett.

- Ejh mit! én éhen halok. Napkelte óta gyalogolok. Tizenkét lieuet tettem meg. Fizetek. Enni akarok.

- Nincsen semmim, - szólt a vendéglős.

Az ember felnevetett és a kandalló és a tüzhelyek felé fordult.

- Semmije? Hát ez mind?

- Ez mind meg van rendelve.

- Ki által?

- A fuvaros urak által.

- Hányan vannak?

- Tizenketten.

- Itt husz ember számára van étel.

- Mindent megrendeltek és előre kifizettek.

Az ember visszaült és anélkül, hogy felemelte volna hangját, azt mondta:

- Szállodában vagyok, éhes vagyok és maradok.

A vendéglős erre a füléhez hajolt és olyan hangon, melyre az ember összerezzent, azt mondta neki: - Menjen innen!

Az utas e pillanatban előregörnyedt és néhány parazsat lökött botja vasalt végével a tüzbe. A vendéglős utolsó szavára élénken megfordult és amikor kinyitotta száját, hogy válaszoljon, a vendéglős mereven a szemébe nézett és még mindig halk hangon hozzátette: - Nézze, elég volt ebből a beszédből. Akarja, hogy megmondjam a nevét? Önt Jean Valjeannak hivják. Most akarja, hogy megmondjam, hogy kicsoda ön? Amikor belépett ide, még nem voltam felőle bizonyos, elküldtem a városházára és itt van, amit válaszoltak. Tud olvasni?

Miközben ezt mondta, kinyujtotta kezét és teljesen kibontva, odatartotta az idegen elé azt a papirost, amely az imént utazott a szállodából a városházára és a városházáról a szállodába. Az ember egy pillantást vetett a papirra. A vendéglős rövid hallgatás után folytatta:

- Az a szokásom, hogy mindenkivel szemben udvarias vagyok. Menjen innen.

Az ember lehajtotta fejét, összeszedte a zsákot, amelyet a földre helyezett és távozott.

A főutra ment. Találomra ment maga elé, közelről surolva a házakat, mint a megalázott és szomoru emberek. Egyszer sem fordult hátra. Ha visszanézett volna, látta volna a Kereszt-fogadó vendéglősét ajtaja küszöbén, körülvéve szállodája valamennyi utasától és az utca valamennyi járókelőjétől, élénken beszélgetve és ujjukkal mutogatva rá és a csoport megrettent és felháborodott pillantásaiból kitalálhatta volna, hogy rövid időn belül az ő megérkezése az egész város eseménye lesz.

De ő mindebből nem látott semmit sem. A lesujtott emberek nem szoktak maguk mögé tekinteni. Nagyon jól tudják, hogy a balsors követi őket.

Igy járkált egy ideig, mindig menve maga elé, kószálva bizonytalanul végig az utcákon, melyeket nem ismert, elfelejtve a fáradtságot, ahogy lenni szokott a szomoruságban. Hirtelen belemart az éhség. Az éjszaka közeledett. Körülnézett, hogy lássa, nem fedezne-e fel valami éjjeli szállást.

A szép szálloda bezárult előtte; keresett valami nagyon szerény csapszéket, valami nagyon szegényes odut.

Pontosan az utca végén egy lámpa égett; egy vasdrótra függesztett fenyőág körvonalai ütöttek el az alkonyati ég fehér hátteréből.

Tényleg kocsma volt. Az a kocsma, amely a Chaffaut-utcában van.

Az utas megállt egy pillanatra és az ablakon át benézett a kocsma alacsony szobájába, melyet egy asztalom álló kis lámpa és a kandallóban lobogó nagy tüz világitott meg. Néhány ember ivott a szobában. A gazda a tüznél melegedett. A láng felett az üstkampóra akasztott vasfazékban rotyogott valami.

A kocsmában, amely szintén valami fogadóféle volt, két ajtón keresztül lehet belépni. Az egyik az utcára nyilik, a másik egy füsttel teli kis udvarra.

Az utas nem mert az utcáról nyiló ajtón belépni. Besurrant az udvara, még megállt, aztán félénken felemelte a zárat és betolta az ajtót.

- Ki jár ott? - kérdezte a gazda.

- Valaki, aki vacsorázni és aludni akar.

- Jól van. Itt lehet vacsorázni és aludni.

Belépett. Valamennyi ember, aki ott ivott, megfordult. A lámpa megvilágitotta az egyik oldalról, a tüz a másikról. Egy ideig vizsgálgatták, mialatt letette zsákját.

A vendéglős azt mondta neki: - Itt van a tüz. A vacsora már fő a fazékban. Jöjjön pajtás ide és melegedjék.

Odament a tüzhelyhez. Kinyujtotta a tüz felé fáradtságtól dermedt lábait; a fazékból jó szag áradt ki. Arca azon részén, amely szemére huzott sapkája alól kilátszott, keverődött annak a kifejezése, hogy jól érzi magát azzal a szivbemarkoló arckifejezéssel, amely a szenvedés megszokottságától ered.

Egyébként szilárd, erélyes és szomoru profil volt. Ez az arc különösen volt alkotva; kezdetben alázatosnak tetszett, végül pedig szigorunak tünt fel. A szem ugy villogott a szemöldöke alatt, mint a tüz a bozót mögött.

Azonban az asztal köré telepedett emberek egyike halász volt, aki mielőtt a Chaffaut-utcában lévő kocsmába jött, ott járt Labarre-nál, hogy elhelyezze lovát annak az istállójában. A véletlen ugy hozta magával, hogy ugyanazon a délelőtt találkozott ezzel a rosszképü idegennel Bras l’Asse és... (elfelejtettem a nevet, azt hiszem, Escoublon) között. Nos, a találkozás alkalmával ez az ember, aki már akkor is nagyon fáradtnak látszott, arra kérte őt, hogy vegye fel maga mögé a lóra, amire a halász nem felelt mással, minthogy meggyorsitotta lova lépteit. Ez a halász egy félórával ezelőtt ott volt abban a csoportban, amely körülállta Labarre Jakabot és ő ott elmondta az ő kellemetlen találkozását a Kereszt-szálloda embereinek. A helyéről a kocsmárosnak észrevétlenül jelt adott. A kocsmáros odajött hozzá. Néhány szót váltottak halk hangon. Az utas gondolataiba mélyedt.

A kocsmáros visszament a kandallóhoz, durván rátette kezét az ember vállára és rámordult:

- Te odébb fogsz menni innen.

Az idegen megfordult és szeliden felelte:

- Á, hát ön tudja?...

- Igen.

- Elküldtek a másik fogadóból.

- És ebből elkergetnek.

- Hova akarja, hogy menjek?

- Máshova.

Az ember vette botját, zsákját és elment.

Amikor kiment, néhány gyermek, aki a Kereszt-től követte és ugy látszik várt rá, kövekkel dobálta meg. Az ember visszament néhány lépésnyire és megfenyegette őket botjával; a gyermekek szétrebbentek, mint egy csomó madár.

Elhaladt a fogház előtt. A kapu mellett vasláncon egy csengettyü lógott. Csengetett.

Egy fogházőr nyitotta ki a rácsajtót.

- Fogházőr ur, - mondta az ember tisztelettudóan levéve sapkáját - nem volna szives kinyitni nekem a kaput és elhelyezni az éjszakára?

Egy hang válaszolt:

- A fogház nem szálloda. Fogassa el magát. Akkor majd kinyitják önnek a kaput.

A rácsajtó becsapódott.

Befordult egy kis utcába, amelyben sok kert volt. Néhány csak sövénnyel van elkeritve az utca felől. Ezen kertek és sövények közt meglátott egy kis, egyemeletes házat, amelyek ablakában világosság volt. Benézett ezen az ablakon, ahogy a kocsma ablakán tette. Nagy, fehérre meszelt szobát látott, indigónyomásu szövettel letakart ágy volt benne és bölcső állt az egyik sarokban, néhány széket látott még és egy kétlövetü puskát a falra akasztva. A szoba közepén teritett asztal volt. Egy rézlámpa világitotta meg a durva fehér asztalteritőt, az ezüstként ragyogó cinkkorsót és a barna levesestálat, amely párolgott. Az asztalnál derült és nyilt arcu, negyven év körüli férfi ült, aki kis gyermeket lovagoltatott a térdén. Mellette egészen fiatal asszony szoptatott egy másik gyermeket. Az apa nevetett, a gyermek kacagott, az anya mosolygott.

Az idegen egy pillanatig álmodozva nézte a szelid és megnyugtató látványt. Mi ment végbe bensejében? Egyedül ő tudná megmondani. Valószinüleg azt gondolta, hogy ez a boldog ház vendégszerető lesz és hogy ott, ahol ennyi boldogságot lát, talán szánalomra is talál.

Nagyon gyengén kopogtatott az ablaktáblán.

Nem hallották.

Másodszor is kopogott.

Hallotta, hogy az asszony megszólal: - Ugy rémlik, valaki kopog, emberem.

- Nem, - felelte a férj.

Harmadszor kopogtatott.

A férj felemelkedett, vette a lámpát és odament az ajtóhoz, melyet kinyitott.

Magas termetü ember volt, félig paraszt, félig kézmüves. Nagy bőrkötény volt rajta, mely egészen bal válláig felért és amelynek övzsebét egy kalapács, egy vörös zsebkendő és mindenféle más szerszám duzzasztotta meg. A férfi hátratette fejét, szélesen nyitott és visszahajtott inge mögül kilátszott fehér, meztelen bikanyaka. Sürü szemöldöke volt, hatalmas fekete bajsza, szurós szeme, arcának alsó része borostás és mindehhez olyan fellépés, amely kifejezhetlen és azt jelzi, hogy otthon érezte magát.

- Uram, szólt az utas, bocsánat. Fizetségért adhat-e nekem egy tányér levest és egy zugot a pajtában, amely a kertben van, ahol alhassak? Mondja, megteheti? Fizetségért?

- Kicsoda ön? - kérdezte a ház gazdája.

Az ember azt felelte: - Puy-Moissonból érkezem. Egész nap mentem. Tizenkét lieuet tettem meg. Megteheti? Megfizetem!?

- Nem utasitanám el, hogy jól elszállásoljak valakit, aki megfizetné. De miért nem megy szállodába?

- Nincs hely.

- Ejh, nem lehetséges. Nincs sem heti vásár, sem megyei vásár. Volt már Labarre-nál?

- Igen.

- Nos?

Az utas zavartan felelte: - Nem tudom, nem fogadott.

- Volt már itt - izé - a Chaffaut-utcában is?

Az idegen zavara nőtt. Azt dadogta:

- Az sem adott szállást.

A paraszt arca bizalmatlan kifejezést öltött, tetőtől talpig végigmérte a jövevényt és hirtelen valami borzongás félével felkiáltott:

- Ön lenne az az ember?...

Mégegyszer rápillantott az emberre, három lépést hátrált, az asztalra helyezte a lámpát és levette a puskát a falról.

Ezalatt a paraszt azon szavaira: Ön lenne az az ember?... az asszony felállt, karjaiba vette két gyermekét és odaugrott férje mögé, meztelen nyakkal, rémült szemekkel és egész halkan azt mormogta: Tso-maraude.[4]

Mindez gyorsabban folyt le, mintsem el lehet képzelni. Miután néhány pillanatig olyan tekintettel nézte az embert, ahogy egy viperára szoktak nézni, a ház gazdája visszament az ajtóhoz és azt mondta:

- Lódulj.

- Irgalomból - szólt az ember, - egy pohár vizet.

- Egy puskalövést! - felelte a paraszt.

Aztán erősen becsapta az ajtót és az ember hallotta, hogy két nagy reteszt tól be. Egy pillanattal később az ablakzsalukat is betették és vasrud zörgése hallatszott, amint keresztbe erősitették.

Az éj mindinkább közeledett. Az alpesi hideg szél fujt. A haldokló nap világosságánál az utat szegélyező kertek egyikében az idegen egy kunyhófélét pillantott meg, amely, mintha gyeptéglákból lett volna épitve. Elszántan átugrott egy fakorláton és a kertben találta magát. Közeledett a kunyhóhoz; a kunyhónak nagyon alacsony nyilása volt ajtó helyett és egészben véve hasonlitott azokhoz a kis épületekhez, amelyeket az utőrök csinálnak maguknak az országutak szélén. Kétségkivül azt gondolta, hogy ez valami utőr szállása; szenvedett a hidegtől és az éhségtől; beletörődött az éhségbe, de ez legalább fedél volt a hideg ellen. Ezekben a házacskákban rendszerint nem szoktak éjjel tartózkodni. Hasra feküdt és becsuszott a kunyhóba. Meleg volt bent és elég jó szalmaágyat talált. Egy percig kinyujtózkodva feküdt a szalmán. Oly fáradt volt, hogy mozdulni sem tudott. Aztán, mivel hátizsákja zavarta és az egyébként is alkalmas vánkos volt, nekikezdett, hogy az egyik csattot kinyissa. Ebben a pillanatban vad morgás hallatszott. Felnézett. Óriási kutya feje rajzolódott ki a homályban a kunyhó nyilásánál.

Kutyaól volt.

Az ember maga is erős és félelmetes volt; felfegyverezte magát botjával, zsákját pajzsnak használta és kiment a kutyaólból ugy, ahogy tudott, nem anélkül azonban, hogy zubbonya szakadásait meg ne nagyobbitotta volna.

Mindazonáltal kiment a kertből, de hátrálva, mert hogy a kutyát távol tartsa magától, kénytelen volt a botjával ahhoz a védekezéshez fordulni, amit a vivók „la rose couverte-nek” hivnak.

Amikor - nem csekély fáradsággal - tul volt a korláton és ott találta magát ismét az utcán, egyedül, hajlék nélkül, fedél nélkül, szállás nélkül, kikergetve még ennek a nyomoruságos kutyaólnak szalmafekvőhelyéről is, inkább lerogyott, mint ült egy kőre és ugy tetszett, mintha egy arrajáró hallotta volna, hogy azt kiáltja: - Még kutya sem vagyok!

Hamarosan ismét felállt és folytatta a menetelést. Kiment a városból azon reményben, hogy talál egy fát, vagy egy odut a mezőkön, ahol meghuzódhatik.

Egy ideig igy baktatott, folyvást lehajtott fővel. Amikor ugy érezte, hogy minden lakott helytől már távol van, felvetette szemét és körülnézett. Egy mezőn volt, egy olyan alacsony, rövidre vágott szalmával fedett halom volt előtte, amilyeneket az aratás után lehet látni a tarlókon és amelyek megnyirt fejekhez hasonlitanak.

A láthatár teljesen fekete volt; nemcsak az éj sötétsége miatt, hanem a nagyon alacsony felhők miatt is, amelyek mintha erre a kis halomra nehezedtek volna. A felhők mind sürübben torlódtak és befedték az egész égboltozatot. Azonban amint a hold felkelt és mivel a zeniten még derengett valami maradványa az alkonyi világosságnak, a felhők a magasban valami fehérlő boltozatfélét képeztek, amelyből némi világosság jutott a földre.

Igy a föld jobban volt megvilágitva, mint az ég, ami különös komor hatást kelt és a kis dombocska szánalmas és fakó körvonalaival bizonytalanul és homályosan rajzolódott ki a sötét háttérben. Ez az egész összkép ocsmány, kicsi, gyászos és korlátolt volt. Semmi sem volt a mezőn, sem a dombon, csak egy nyomorék fa, amely néhány lépésre az uttól borzongva hajladozott a szélben.

Ez az ember nyilvánvalóan távol volt attól, hogy meglegyenek benne az értelemnek és elmének azok a finom képességei, amelyek okozzák, hogy az ember érzékeny a dolgok titokzatos benyomásaival szemben; azonban ebben az égben, ebben a dombban, ebben a sikságban és ebben a fában valami olyan mélységes sivárság volt, hogy egy percnyi mozdulatlanság és elgondolkodás után az idegen hirtelen visszafelé indult. Vannak pillanatok, amelyekben a természet ellenségesnek látszik.

Ugyanazon az uton ment visszafelé. Digne kapui zárva voltak. Digne a vallásháboruk alatt ostromokat állt ki és 1815-ben még régi várfalak övezték, melyek négyszögletes tornyok oldalából indultak ki. Ezeket a tornyokat azóta lebontották. Az utas áthaladt egy falhézagon és visszatért a városba.

Esti nyolc óra lehetett. Minthogy nem ismerte az utcákat, ismét találomra indult neki a sétának.

Igy jutott el a prefekturához, aztán a szemináriumhoz. A székesegyház terén áthaladva, öklével fenyegette meg a templomot.

Ennek a térnek a sarkán egy nyomda van. Itt nyomták ki először a császár és a császári gárda proklamációit a hadsereghez, amelyeket Elba-szigetéről hoztak és amelyeket a császár maga diktált.

Kimerülve a fáradtságtól és nem remélve már semmit, az utas lefeküdt arra a kőpadra, amely ennek a nyomdának a kapujánál van.

E percben egy öreg asszony jött ki a templomból. Meglátta az embert kinyulva a padon. Mit csinál itt, barátom? - kérdezte.

Az ember nyersen és haragosan felelt: - Látja, jóasszony, fekszem.

A jóasszony, aki igazán méltó volt erre a névre, R. márkiné volt.

- Ezen a padon? - kérdezte.

- Tizenkilenc évig famatracom volt, - mondta az idegen, - ma kőmatracom van.

- Ön katona volt?

- Igen, jó asszony. Katona.

- Miért nem megy a szállodába?

- Mert nincs pénzem.

- Sajnos, szólt R. márkiné, csak négy sous van az erszényemben.

- Csak adja azért ide.

Az ember elvette a négy soust. R. márkiné folytatta:

- Ilyen kevés pénzért nem kap szállást a fogadóban. Próbálkozott már? Lehetetlen, hogy igy töltse el az éjszakát. Biztosan fázik és éhezik. Irgalomból is hajlékot lehetett volna önnek adni.

- Kopogtattam minden ajtón.

- Nos és?

- Mindenhol elkergettek.

A „jó asszony” megérintette az ember karját és a tér másik oldalán egy alacsony kis házra mutatott a püspöki palota mellett.

- Ön minden ajtón kopogtatott? - ismételte.

- Igen.

- Kopogtatott már ott is?

- Nem.

- Kopogtasson be ottan.

II. A bölcsességnek azt tanácsolják, hogy legyen okos

Ezen az estén Digne püspök ura a városban tett sétája után elég sokáig maradt bezárkózva szobájába. Egy nagy müvével, a Kötelességekről szólóval foglalkozott, amely, sajnos, befejezetlen maradt. Gondosan összegyüjtötte mindazt, amit az Atyák és a Tudósok erről a nehéz tárgyról mondottak. A könyve két részre volt osztva; először szó volt mindenki kötelességeiről általában, másodszor minden egyes ember kötelességeiről, mely terheli azon osztály szerint, amelyhez tartozik. A mindenki kötelességei a nagy kötelességek. Négy van ilyen. Szent Máté megnevezi őket: az Istennel szemben való kötelességek, (Máté, VI.) az önmagunkkal szemben tartozó kötelességek (Máté, V., 20., 30.) az embertárs iránti kötelességek (Máté VII., 12.) és a teremtmények iránti kötelességek. (Máté VI., 20., 25.) Ami a többi kötelességeket illeti, a püspök azokat máshol találta megjelölve és feljegyezve; a szuverének és az alattvalók kötelességeit a rómaiakhoz intézett Epistolában, a hatóságok, a hitvesek, az anyák és a fiatalemberek kötelességeit Szent Péter jelöli meg; a férjek, az atyák, a gyermekek és a szolgák kötelességeit az efezeusiakhoz szóló Epistolában; a szüzekét a korintusiakhoz intézett Epistolában. Mindezen leirásokból nagy fáradsággal egybehangzó egészet készitett, amelyet a lelkeknek akart bemutatni.

Nyolc órakor még dolgozott - elég kényelmetlenül irt kis négyszögletes papirszeletekre, egy nagy, nyitott könyvvel a térdén, amikor Magloire asszony rendes szokása szerint, belépett, hogy az ezüstnemüt kivegye az ágy mellett lévő faliszekrénykéből. Egy pillanattal később a püspök, megérezve, hogy a teritéket feltették már és a nővére talán várja, becsukta könyvét, felállt asztala mellől és átment az ebédlőbe.

Az ebédlő hosszas alaku terem volt, melyben kandalló állt; ajtaja (ezt már mondtuk) az utcára nyilt, ablaka a kertre.

Magloire asszony tényleg befejezte a teritést.

Pihenve a terités után, Baptistine kisasszonnyal csevegett. Egy lámpa volt az asztalon, az asztal pedig a kandalló mellett állt. Elég jó tüz égett a kandallóban.

Könnyü elképzelni ezt a két nőt, aki mindkettő már meghaladta a hatvanéves kort: Magloire asszonyt, aki kicsi, kövér és élénk volt és a szelid, sovány, törékeny Baptistine kisasszonyt, aki valamivel magasabb volt, mint fivére, barna selyemruhába öltözve, amely szin 1806-ban volt divatos. A ruhát akkor vette Párisban és még most is hordta. Hogy kölcsönvegyük a népies szólásmódokat, amelyek egyetlen szóval tudnak kifejezni olyan gondolatokat, amelyek kifejezéséhez alig elegendő egy oldal, Magloirené olyan volt, mint egy parasztasszony és Baptistine kisasszony olyan, mint egy urihölgy. Magloire asszonyon egy fátyolkalap volt, nyakában aranylánc, az egyedüli női ékszer, ami a házban volt, nagyon fehér „fichu” látszott ki a durva fekete posztóból készült bő és szélesujju ruhájából, pamutvászon kötényén zöld és vörös kockák diszlettek és a kötényt a derekán zöld szalag kötötte meg, mig a kötény mellrészét fent két gombostü erősitette ruhájához. Lábán nagy cipő és a harisnyája sárga, mint a marseilli nőké. Baptistine kisasszony ruhája az 1806-iki szabásminták szerint volt szabva, csattokkal és gombokkal, keskeny félhosszu ujakkal, épaulettekkel. Szürke haját egy à l’enfant frizuráju paróka alá rejtette. Magloire asszony értelmes, élénk és jó asszonynak látszott; két szájszeglete nem volt egyforma magasságban, a felső ajka vastagabb volt, mint az alsó, ami kissé zord és parancsoló kifejezést kölcsönzött arcának. Amig monseigneur hallgatott, határozottan beszélt hozzá, a szabadság és tisztelet keverékével, de ha monseigneur megszólalt, látni lehetett, hogy ellenállás nélkül engedelmeskedett épp ugy, mint Baptistine kisasszony. Baptistine kisasszony még csak nem is beszélt. Arra szoritkozott, hogy engedelmeskedjék és tessék. Még fiatalkorában sem volt csinos, nagy, kimeredő kék szeme volt és hosszu, vékony orra; azonban egész arca, egész személye - már az elején mondtuk - kitörülhetlen jóságot lehelt magából. Mindenkor szelidlelküségre volt teremtve, de a hit, az irgalmasság, a remény, ez a három erény, amely szeliden heviti a lelket, ezt a szelidlelküséget lassanként szentségességgé emelte. A természet csak bárányt csinált belőle, a hit angyalt. Szegény, szent lány! Te eltünt szelid emlék!

Baptistine kisasszony azóta annyiszor elbeszélte, hogy mi történt a püspöki lakban az este, hogy több személy, aki még ma is él, élénken emlékszik a legkisebb részletekre is.

Abban a pillanatban, amikor a püspök ur belépett, Magloire asszony egy kissé élénken beszélt. Olyan beszédtárggyal szórakoztatta a kisasszonyt, amelyet az jól ismert és amelyet a püspök már megszokott. Az utcai ajtó lakatjáról volt szó.

Ugylátszott, hogy Magloire asszony, miközben a vacsorához való bevásárlásokat végezte, különböző helyeken hallott egyetmást. Egy rosszképü csavargóról beszéltek az emberek, hogy egy gyanus külsejü csavargó érkezett volna ide, akinek valahol a városban kell lennie és lehetséges, hogy szerencsétlen összetalálkozásuk lesz vele azoknak, akik ma este későn mennek haza. Hogy a rendőrség rossz egyébiránt, mert a prefektus ur és a polgármester ur nem kedvelik egymást és ártani akarnak egymásnak azáltal, hogy bajokat idéznek elő. Hogy tehát okos ember maga legyen a saját rendőrsége és vigyázzon őmaga és hogy az embernek gondjának kell lennie, hogy kellően elzárva tartson mindent és bezárja, eltorlaszolja a házát és jól bezárja az ajtókat.

Magloire asszony megnyomta az utolsó szavakat; de a püspök kijött a szobájából, ahol eléggé fázott, leült a kandalló elé és melegedett és aztán másra gondolt. Nem szólalt meg, hogy Magloire asszony elejtse ezt a tárgyat. De Magloire asszony ismételte, amit mondott. Erre Baptistine kisasszony, ki akarva elégiteni Magloire asszonyt anélkül, hogy fivérének visszatetsző legyen, megkockáztatta, hogy félénken azt mondja:

- Fivérem, hallotta, mit mondott Magloire asszony?

- Hallottam határozatlanul valamit, - felelte a püspök. Aztán félig megforditva székét, két kezét két térdére fektette, az öreg cseléd felé emelte szivélyes és könnyen felderülő arcát, melyet a tüz alulról megvilágitott:

- Lássuk. Mi van? Mi van? Tehát valami nagy veszélyben forgunk?

Ekkor Magloire asszony elülről kezdte az egész históriát, egy kicsit tulozva, anélkül, hogy tudott volna erről. Ugylátszott, hogy valami kóborló alak, egy mezitlábas, egy veszedelmes koldusféle van jelenleg a városban. Labarrenál mutatkozott, hogy szállást kapjon, de ott nem akarták befogadni. A Gassendi köruton látták érkezni és az utcákon kószálni mindenfelé. Zsák és kötél van nála és rettenetes arca van.

- Igazán? - szólt a püspök.

Ez a kérdés, amelyet beleegyezésnek vett Magloire asszony, bátoritásul szolgált; azt vélte belőle látni, hogy a püspök nem áll messze attól, hogy megijedjen; diadalmasan folytatta:

- Igen, monseigneur. Igy van. Ma éjjel valami szerencsétlenség fog történni a városban. Mindenki ezt mondja. Emellett a rendőrség hanyag is (hasznos ismétlés). Az ember egy hegyi városban él és még éjjeli lámpák sincsenek az utcákon! Az ember az utcára megy. És azt mondom, monseigneur és kisasszony, hogy most már a kisasszony is azt mondja, amit én...

- Én - szakitotta félbe a nővér - nem mondok semmit sem. Amit a fivérem tesz, az jól van téve.

Magloire asszony folytatta, mintha nem történt volna tiltakozás:

- Azt mondjuk, hogy ez a ház egyáltalán nem biztonságos, hogy ha monseigneur megengedi, elmegyek Paulin Mureboishoz, a lakatoshoz, hogy jöjjön és tegye fel a régi zárakat az ajtóra; kéznél vannak, az egész egy perc alatt megvan; és azt mondom monseigneur, lakatokra van szükség, mégha csak ma éjjelre is; mert azt mondom, hogy egy olyan ajtó, amely csak kilincsre nyilik kivülről, az első jött-ment előtt, mindennél borzasztóbb; még hozzá monseigneur szokása, hogy mindig azt mondja „lehet” és különben is még éjj közepén is, Istenem! nem kell engedélyt kérni...

Ebben a pillanatban elég erősen kopogtak az ajtón.

- Lehet! - mondta a püspök.

III. A szenvedélyes engedelmesség hősiessége

Az ajtó kinyilt.

Hevesen nyilt ki, egészen kitárult, mintha valaki erélyesen és elszántan lökte volna be.

Egy ember lépett be.

Ezt az embert már ismerjük. Az utas, akit az imént láttunk az utcán tévelyegni, éjji szállást keresve.

Belépett, egy lépéssel előbbre jött és aztán megállt. Az ajtót nyitva hagyta maga után. A zsákja a vállán volt, botja a kezében, durva arckifejezése volt, merész, fáradtság és erőszakosság tükröződött szemében. Ocsmány volt. Sötét megjelenés volt.

Magloire asszonynak annyi ereje sem volt, hogy sikoltson. Nyitott szájjal remegett.

Baptistine kisasszony megfordult, meglátta a férfit, aki belépett és az ijedtségtől félig felemelkedett, fejét lassanként a kandalló felé forditva. Fivérét nézte és arca ismét teljesen komoly és méltóságteljes lett.

A püspök nyugodtan szemlélte az embert. Amikor száját kinyitotta, kétségkivül azért, hogy megkérdezze a jövevénytől, mit kiván, az ember mindkét kezével botjára támaszkodott, végigjártatta szemeit az aggastyánon és a két nőn és anélkül, hogy bevárná, hogy a püspök beszéljen, hangosan igy szólt:

- Ime. Jean Valjeannak hivnak. Gályarab voltam. Tizenkilenc évet töltöttem a bagnóban. Négy napja helyeztek szabadlábra, azóta utban vagyok Pontarlier felé, ami a rendeltetési helyem. Négy napja gyalogolok Toulonból. Ma tizenkét lieuet tettem gyalog. Ma este ezen vidékre érve, egy szállodában voltam, de elküldtek a sárga utlevelem miatt, amelyet megmutattam a polgármesteri hivatalban. Kellett megmutatnom. Egy másik fogadóba mentem. Azt mondták: Lódulj! Egyik helyről a másikra mentem, elkergettek. Senki sem akar tudni rólam. Odamentem a börtönhöz, de a foglár nem nyitott ajtót. Voltam egy kutya óljában. A kutya megharapott és elkergetett, mintha ő is ember lenne. Azt hitte volna az ember, tudja, hogy ki vagyok. Kimentem a mezőkre, hogy a szép csillagok alatt feküdjek le. Nem voltak csillagok. Ugy véltem, esni fog és nincs jó Isten, hogy megakadályozza az esőt, ezért visszajöttem a városba, hogy itt találjak egy ajtómélyedést magamnak. Ott a téren lefeküdtem egy kőre. Egy jóasszony mutatta meg nekem az ön házát és azt mondta: Kopogtass ottan! Kopogtattam. Mi van itt? fogadó? Van pénzem. A bérem. Százkilenc frank tizenöt sous, amit a bagnóban kerestem a munkámmal tizenkilenc év alatt. Megfizetem. Mit bánom én? Van pénzem. Nagyon fáradt vagyok, tizenkét lieue gyalog, éhes vagyok. Akarja, hogy maradjak?

- Magloire asszony - szólt a püspök -, még egy teritéket fog az asztalra tenni.

A férfi három lépést tett és közeledett a lámpához, amely az asztalon állt. - Nézze - szólalt meg ismét, mintha nem jól értette volna, nem igy van. Hallotta? Gályarab vagyok. Fegyenc. A gályáról jövök. - Nagy sárga papirost vett elő zsebéből, amelyet szétteregetett. - Ime az utlevelem. Sárga, mint látja. Ez arra való, hogy mindenhonnan kikergessenek, ahova megyek. Akarja elolvasni. Én tudok olvasni. Megtanultam a bagnóban. Van ott iskola azok számára, akik tanulni akarnak. Nézze, mit irtak az utlevelemre: „Jean Valjean, kiszabadult fegyenc, született... - ez mindegy önnek... - Tizenkilenc évet töltött a bagnóban. Öt évet betöréses lopásért. Tizennégy évet négy izben megkisérelt szökésért. Ez az ember nagyon veszélyes”. - Ime! Mindenki kidobott. Akar ön szállást adni? Fogadó ez? Akar ennivalót adni és fekhelyet? van istállója?

- Magloire asszony - mondta a püspök -, ön fehér lepedőt tesz az ágyra az alkóvban.

Már kifejtettük hogy miképen engedelmeskedett a két nő a püspöknek.

Magloire asszony kiment, hogy teljesitse a parancsokat.

A püspök az ember felé fordult.

- Uram, üljön le és melegedjék. Azonnal vacsorázunk és mialatt vacsorázik, megvetik önnek az ágyat.

Az ember most már egészen megértette. Eddig kemény és sötét arckifejezése helyébe a meglepetés, kétely, öröm kifejezése lépett és egészen rendkivüli lett. Mint egy őrült dadogta:

- Igaz? Hogyan? Itt tart? Nem kerget el engem? Egy fegyencet! Uramnak szólit! Nem tegez! Kotródj, kutya! Ahogy mindig mondják. Igazán azt hittem, ön is elkerget. Hiszen mindjárt megmondtam, hogy ki vagyok. Ó, a derék asszony, aki ideküldött! Vacsorázni fogok! Ágyam lesz! Ágy, matraccal és lepedővel! Mint mindenkinek! Tizenkilenc év óta nem aludtam ágyban! Igazán nem akarja, hogy elmenjek? Önök érdemes emberek. Különben, van pénzem. Jól megfizetem. Pardon, fogadós ur, hogyan hivják önt? Fizetek, amennyit akarnak. Ön derék ember. Ön fogadós, nemde?

- Pap vagyok - felelte a püspök - és itt lakom.

- Pap! - ismételte az idegen. - Ó, derék pap! Eszerint ön nem kér pénzt? Ön a plébános, nemde? Ennek a nagy templomnak a plébánosa? Nini, igaz, milyen ostoba vagyok, de nem láttam az ön sapkáját!

Még beszéd közben letette botját és zsákját a sarokba, azután megint zsebretette utlevelét és leült. Baptistine kisasszony szelidséggel nézte.

Az ember folytatta:

- Ön emberséges, plébános ur. Ön nem vetett meg engem. Bizony, jó dolog egy jó pap. Akkor hát nem szorult rá, hogy fizessek?

- Nem, tartsa meg a pénzét. Mennyi pénze van? Nem azt mondta, hogy százkilenc frank?

- És tizenöt sous.

- Százkilenc frank, tizenöt sous. És mennyi idő alatt kereste meg ezt a pénzt?

- Tizenkilenc év alatt.

- Tizenkilenc év alatt!

A püspök mélyen sóhajtott.

Az ember folytatta: - Még megvan az egész pénzem. Négy nap alatt csak huszonöt soust költöttem, amit azzal kerestem, hogy segitettem Grasseban kocsikról lerakodni. Minthogy ön pap, elmondom önnek, hogy volt nekünk a bagnóban egy alamizsnásunk is. És aztán egy nap láttam egy püspököt is. Ugy hivták, hogy monseigneur. Ez volt a főpüspök Marseilleben. Az a plébános, aki a többi plébános fölött van. Tudja, pardon, rosszul mondtam ezt, de nekem ez nagyon magas! - Önök, többiek megértik! - Misét mondott a bagno közepén, egy oltárnál, valami hegyes dolog volt a fején aranyból. A déli napban ez ragyogott. Mi sorban álltunk. Három oldalról. Szemben velünk az ágyuk, meggyujtott kanócokkal. Nem jól láttunk. Ő beszélt, de nagyon messze volt, nem hallottuk, mit mond. Ime, ilyen egy püspök.

Mialatt beszélt, a püspök felkelt, odament az ajtóhoz, amely még mindig tárva-nyitva volt és betette.

Magloire asszony visszajött. Egy teritéket hozott, amelyet letett az asztalra.

- Magloire asszony, szólt a püspök, tegye ezt a teritéket oly közel a kandallóhoz, amilyen közel csak lehet. - És vendége felé fordulva: - Az éjjeli szél metsző az Alpesekben. Ön fázhatik, uram, nemde?

Valahányszor a püspök az ő szeliden komoly és oly jó társaságbeli hangján kimondta ezt a szót, hogy uram, felragyogott az ember arca. Az Uram megszólitás egy fegyencnek olyan, mint egy pohár viz a Medusa hajótöröttjének. A züllöttség szomjuhozza a tiszteletet.

- Hanem - folytatta a püspök - ez a lámpa nagyon rosszul világit.

Magloire asszony megértette és a hálószoba kandallójához ment, hogy elhozza a két ezüst gyertyatartót, amelyet, meggyujtva a gyertyákat, az asztalra tett.

- Plébános ur, szólt az ember, ön nagyon jó. Ön nem vet meg engem. Fogad magánál. Meggyujtja a gyertyákat a kedvemért. Pedig nem titkoltam el ön előtt, hogy honnan jövök és hogy egy szerencsétlen vagyok.

A püspök, aki mellette ült, gyengéden megérintette kezét. - Megtehette volna, hogy ne mondja meg, kicsoda. Ez itt nem az én házam, ez Jézus Krisztus háza. Ez az ajtó nem kérdezi a belépőtől, hogy mi a neve, hanem csak azt, hogy van-e bánata. Ön szenved, éhes és szomjas; szivesen látom. És ne köszönjön semmit, ne mondja, hogy én magamnál fogadom. Senki sincs itten otthon, kivéve azt, akinek menhelyre van szüksége. Én mondom önnek, aki csak átmenőben van itt, hogy ön itt inkább van odahaza, mint én. Minden, ami itt van, az öné. Mi szükségem van nekem, hogy tudjam az ön nevét? Különben is, még mielőtt megmondta volna, volt önnek olyan neve, amit tudtam.

Az ember csodálkozva nyitotta tágra a szemeit.

- Igazán? Ön tudta, hogyan hivnak engem?

- Igen, felelte a püspök, önt ugy hivják, hogy fivérem.

- Nézze, plébános ur! - kiáltott az ember -, igazán éhes voltam, amikor ide beléptem; de ön olyan jó, hogy most már nem tudom, mire van szükségem; elmult az éhségem.

A püspök rája nézett és mondta:

- Ön sokat szenvedett, nemde?

- Ó, a vörös sapka, a vasgolyó a lábon, egy deszka, amin alszik az ember, a forróság, a hideg, a robot, az evezősök, a botütések! Dupla lánc semmiért, börtön egy szó miatt. Még betegen, fekve is, a lánc. A kutyák, a kutyák boldogabbak! Tizenkilenc esztendő! Én negyvenhat éves vagyok. Most pedig, a sárga utlevél! Ime!

- Igen - felelte a püspök - ön a szomoruság egy helyéről jön. Hallgasson ide. Az égben több örömet okoz egy bünbánó bünös könnybeáztatott arca, mint száz igaznak fehér köntöse. Ha ön arról a fájdalmas helyről az emberek ellen való gyülölet és harag érzetével távozik, akkor ön méltó a részvétre; ha azonban a jóakarat, a szelidség és a béke gondolatával távozik onnan, akkor ön többet ér, mint közülünk bárki.

Ezalatt Magloire asszony feltálalta a vacsorát. Vizből, olajból, kenyérből és sóból készitett levest, egy kevés szalonnát, egy darab birkahust, fügéket, friss sajtot és egy nagy darab rozskenyeret. A rendeshez saját jószántából még egy üveg mauvei óbort is feltett az asztalra.

A püspök arcán hirtelen a vendégszerető embereket jellemző vidámság kifejezése jelent meg. - Asztalhoz! mondta élénken. Minthogy szokása volt, hogy ha idegen vacsorázott vele, jobboldala felől ültesse, az embert is jobb keze felől ültette. Baptistine kisasszony, aki tökéletesen békés és szelid maradt, a püspök balján ült.

A püspök elmondta az asztali áldást, aztán szokása szerint sajátkezüleg osztotta ki a levest. Az ember mohón nekilátott az evésnek.

A püspök hirtelen igy szólt:

- Hanem, nekem ugy tünik fel, hogy valami hiányzik ezen az asztalon.

Magloire asszony tényleg csak a három feltétlenül szükséges teritéket tette az asztalra. Nos hát, szokás volt a házban, hogy amikor a püspök valakit vacsorára látott vendégül magánál, az asztalra mind a hat pár ezüst evőeszközt feltették, ártatlan kirakatba helyezés. A fényüzésnek ez a kedves látszata a püspök valamiféle gyerekessége volt, mely telve volt bájjal ebben a szelid és szigoru házban és a szegénységét egészen méltósággá emelte.

Magloire asszony megértette a megjegyzést és anélkül, hogy egy szót szólt volna, kiment és egy másodperc mulva a püspök által reklamált három evőkészlet ott ragyogott az abroszon szimmetrikusan elhelyezve a három vacsorázó mindegyike előtt.

IV. Felvilágositások a pontarlieri sajttermelésről

Most pedig, hogy fogalmat adjunk arról, hogy mi történt ennél az asztalnál, nem tudunk okosabbat tenni, mint hogy leirjuk ide Baptistine kisasszony Boischevron asszonyhoz irt levelének egy részletét, amelyben a fegyenc és a püspök párbeszédét naiv pontossággal mondja el.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Ez az ember senkivel szemben sem mutatott semmiféle figyelmet. A kiéhezett ember falánkságával evett. Azonban a leves után megszólalt:

- Plébános úr, ön az Isten szolgája, mindez itten tulságosan is jó az én számomra, de meg kell mondanom, hogy a fuvaros urak, akik nem akarták megengedni, hogy velük egyem, jobb vacsorát esznek, mint ön.

Köztünk szólva, ezen a megjegyzésen kissé megbotránkoztam. A fivérem igy felelt:

- Többet fáradnak, mint én.

- Nem, vetette ellene az ember, hanem több pénzük van. Ön szegény. Látom jól. Ön talán még nem is plébános. Plébános legalább? Ó, ha a jó Isten igazságos lenne, akkor önnek igazán plébánosnak kellene lennie.

- A jó Isten több, mint igazságos, - szólt fivérem.

Egy pillanattal később hozzátette:

- Jean Valjean ur, ön Pontarlierbe megy?

- Kényszerutlevéllel.

Azt hiszem, hogy az az ember igy mondta. Aztán folytatta:

- Holnap már hajnalban utban kell lennem. Nehéz az utazás. Ha az éjszakák hidegek is, de a nappalok forrók.

- Ön jó vidékre megy, - folytatta a fivérem. - A forradalom alatt - családom tönkrement - először Franche-Comtéba menekültem és egyideig kezem munkájából éltem ott. Meg volt bennem a jóakarat. Találtam foglalkozást. Csak választani kellett. Vannak ott papirmalmok, cserzőmühelyek, szeszfőzdék, olajprések, nagybani toronyóragyárak, acélgyárak, bőrgyárak, legalább husz vaskohó, melyek közül négy van Lodsban, Châtillonban, Audineourtbtan és Beure-ben, amelyek nagyon tekintélyesek.

Azt hiszem, nem csalódom és tényleg ezeket a neveket emlitette fivérem, aztán félbeszakitotta magát és hozzám intézte szavait:

- Kedves nővérem, nincsenek nekünk rokonaink azon a vidéken?

Azt feleltem:

- De vannak, többek közt de Lucenet ur, aki a régi uralom alatt Pontarlierben kapuőrségi kapitány volt.

- Igen, - folytatta fivérem - azonban 93-ban az embernek már nem volt rokona, csak két keze volt. Dolgoztam. Pontarlierben, ahová ön megy, Valjean ur, egy nagyon szép és egészen családias ipart üznek, kedves nővérem. Még pedig a sajtgyártást és a gyárakat ők termelőüzemeknek hivják.

Ezután fivérem, még mindig etetve ezt az embert, nagyon részletesen megmagyarázta neki, hogy mik ezek a pontarlieri termelőüzemek; - hogy kétféle fajtájukat különböztetik meg: - a nagypajtákat, amilyenek a gazdagoknak vannak, amelyekben negyven vagy ötven tehén áll, ezek hét- vagy nyolcezer sajtot termelnek egy nyár alatt és a társulási üzemeket, ezek a szegényekéi, a középhegység parasztjaié, akik közösen tartják teheneiket és megosztozkodnak a termékeken. Közös költségen egy sajtost tartanak, akit számtartónak neveznek - a számtartó a társak teheneinek tejét naponta háromszor átveszi és kettős feljegyzést készit az átvett mennyiségről; - április vége felé kezdődik a sajtüzemek munkája és junius közepén hajtják a sajtosok teheneiket a hegyek közé.

Az ember egészen felélénkült evés közben. A fivérem megitatta abból a jó mauvei borból, amelyből ő maga nem ivott, mert, azt mondta, az nagyon drága bor. A fivérem mindezt azzal a könnyed vidámsággal beszélte el, amelyet ön is ismer, szavaiba hozzám intézett bájos kitéréseket keresve. Sokszor tért vissza arra, hogy milyen jó hivatás ez a számtartói, mintha azt óhajtaná, hogy az az ember értse meg, hogy ez mentsvár volna részére, anélkül, hogy egyenesen és otrombán tanácsot adna neki. Egy dolog meglepett. Ez az ember az volt, aminek őt mondottam. Nos, hát, a fivérem az egész vacsora alatt, sőt az egész este folyamán, kivéve néhány, Jézusra vonatkozó szót, melyeket akkor mondott, amikor az ember belépett, egy szót sem mondott olyat, amely emlékeztethette volna ezt az embert, vagy értésére adhatta volna, hogy kicsoda a fivérem. Ez az alkalom igazán jónak látszott arra, hogy egy kis prédikációt tartsanak neki és hogy a püspök lelkére hasson a gályarabnak, ugy hogy nyoma maradjon ennek az átutazásnak. Talán másnak ugy tetszett volna, hogy ez az eset áll fenn, kezei közt tartván ezt a szerencsétlent és igyekezett volna táplálni a lelkét ugyanakkor, amikor a testét táplálja és talán valami erkölccsel és szemrehányással füszerezett tanácsot adott volna neki, vagy irgalmasságból egy kevés intelemben részesitette volna, hogy a jövőben jobban viselje magát. Az én fivérem még csak azt sem kérdezte tőle, hogy milyen vidékre való, sem a történetét. Ezt a tapintatot a fivérem annyira vitte, hogy amikor egy pillanatban a pontarlieri hegyi lakókról beszélt, akik szelid foglalkozást üznek közel az éghez és - tette hozzá - boldogok, mert ártatlanok, hirtelen megállt, attól tartva, hogy az a szó, ami kicsuszik a száján, esetleg sértheti ezt az embert. Ha kényszeritem magam, hogy elmélkedjem efölött, azt hiszem, megértettem, hogy mi ment végbe fivérem szivében. Kétségtelenül azt gondolta, hogy ennek az embernek, akit Jean Valjeannak hivnak, éppen elég nyomorusága van jelenleg az eszében és legjobb őt szórakoztatni és elhitetni vele, ha csak egy pillanatra is, hogy ő épp olyan személy, mint más, amire legjobb mód, ha egészen ugy bánnak vele, mint más emberrel.

Nemde, ez a jól értelmezett irgalmasság? Nincs-e, jó asszonyom, ebben a gyöngédségben, amely tartózkodik a prédikálástól, az erkölcsi tanitástól és célzástól, valami igazán evangéliumi, nem az-e a legjobb részvét, hogy, ha egy embernek valami fájdalmas pontja van, hogy ne érintsük egyáltalán azt a pontot? Ugy tetszett nekem, hogy ez lehetett fivérem benső gondolata. Mindenesetre annyit mondhatok, hogy ha mindezeket gondolta is, semmivel sem árulta el, még előttem sem; kezdettől végig ugyanaz az ember volt, aki minden este és ezzel a Jean Valjeannal ugyanolyan módon és ugyanolyan modorban vacsorázott, mint ahogy Gédéon de Prévost urral, vagy a parókia plébános urával vacsorázott volna.

A vége felé, amikor a fügénél tartottunk, kocogtattak az ajtón. Gerbaud néni volt, karjai közt kis gyermekével. Fivérem homlokon csókolta a gyermeket és tizenöt sous-t kért tőlem kölcsön, hogy odaadja Gerbaud néninek. Az ember ezen idő alatt nem nagyon figyelt. Nem beszélt többet és nagyon fáradtnak látszott. Amikor a szegény, öreg Gerbaud mama eltávozott, fivérem elmondta az asztali hálaadást, aztán az emberhez fordult és igy szólt hozzá: önnek bizonyára nagy szüksége lehet az ágyára. Magloire asszony gyorsan csinálta meg az ön ágyát. Megértettem, hogy vissza kell vonulnunk, hogy ez az utas aludni mehessen és mindketten felmentünk az emeletre. Azonban egy perccel később leküldtem Magloire asszonyt, hogy ennek az embernek az ágyára egy Fekete Erdő-beli őzbőrt tegyen, amely az én szobámban volt. Az éjjelek jéghidegek és ez meleget tart. Kár, hogy ez a bőr már öreg, minden szőre kihull. A fivérem akkor vette, amikor Németországban, Tottlingenben volt, a Duna forrása mellett, épp ugy, mint azt az elefántcsontnyelü kis kést, amelyet az asztalnál használok.

Magloire asszony majdnem azonnal visszajött, a szalonba mentünk, ahol a fehérnemüt teregetjük ki, ott imádkoztunk és aztán visszamentünk, kiki saját szobájába, anélkül, hogy valamit beszéltünk volna.

V. Nyugalom

Miután a püspök jóéjt mondott nővérének, monseigneur Bienvenu felvette az asztalról az egyik gyertyatartót, a másikat pedig odatolta vendége elé és azt mondta:

- A szobájába fogom vezetni, uram.

Az ember követte.

Ahogy abból, amit előbb mondtunk, meg lehetett érteni, a lakásnak olyan beosztása volt, hogy a püspök hálószobáján kellett keresztülmenni, ha az ember az imaszobába akart jutni, amelyben az alkóv volt, vagy ha az ember az imaszobából távozni akart.

Abban a pillanatban, amikor áthaladtak ezen a szobán, Magloire asszony éppen az ezüstnemüt gyömöszölte a kis szekrénybe, amely az ágy fejénél volt. Ez volt minden este lefekvés előtt utolsó teendője.

A püspök elhelyezte vendégét az alkóvban. Frissen behuzott fehér ágy volt ott megvetve. Az ember letette a gyertyatartót egy kis asztalra.

- Igy, - szólt a püspök. - Pihenjen jól az éjszaka. Holnap reggel, mielőtt elmegy, majd megiszik egy pohár tehéntejet még melegen.

- Köszönöm, tisztelendő ur, - mondta az ember.

Alighogy ezeket a teljesen békés szavakat kimondta, hirtelen, minden átmenet nélkül, olyan mozdulatot tett, amely megdermesztette volna a rémülettől a két jámbor nőt, ha tanui lettek volna. Még ma is nehezen tudunk számot adni arról, hogy mi indithatta rá ezt az embert abban a pillanatban. Talán csak figyelmeztetni akart, vagy fenyegetett? Vagy tán egész egyszerüen egy saját maga előtt is homályos ösztönnek engedelmeskedett? Hirtelen az aggastyán felé fordult, keresztbe fonta a karját és vad pillantással nézve házigazdájára, nyers hangon azt mondta:

- És csakugyan, igazán! ön igy maga mellé szállásol el engem!

Félbeszakitotta magát és valami borzalmas nevetéssel hozzátette:

- Jól meggondolt mindent? Honnan tudja, hogy nem gyilkolom meg?

A püspök ég felé emelte szemeit és azt felelte:

- Az a jó Istenre tartozik.

Aztán komolyan és ajkait ugy mozgatva, mintha imádkoznék, vagy magában beszélne, felemelte jobb keze két ujját és megáldotta az idegent, aki nem görnyedt meg, majd anélkül, hogy hátranézne, visszament a szobájába.

Ha az alkóvban laktak, egy nagy vászonfüggöny takarta el az oltárt, végigvonulva egyik végétől a másikig. A püspök letérdelt átmenőben az oltár előtt és rövid imát mondott.

Egy pillanattal később a kertjében sétált, álmodozva, elmélkedve és lelke, gondolatai egészen belemerültek azokba a titokzatos, nagy dolgokba, amelyeket Isten megmutat éjjel azoknak a szemeknek, amelyek nyitva vannak.

Ami az embert illeti, tényleg oly fáradt volt, hogy nem használta ki a jó fehér ágynemüt. A fegyencek módjára az orrlyukán át fujta el gyertyáját és egészen felöltözve vetette magát az ágyra, ahol azonnal mélyen elaludt.

Éjfélt ütött az óra, amikor a püspök a kertjéből szobájába tért.

Néhány perccel később mindenki aludt a kis házban.

VI. Jean Valjean

Az éj közepe felé Jean Valjean felébredt.

Jean Valjean szegény briei parasztcsaládból származott. Gyermekkorában nem tudott olvasni. Amikor férfikorba lépett, favágó volt Faverollesban. Az anyját Jeanne Mathieunek hivták; az apját Jean Valjeannak, vagy Vlajeannak, ami valószinüleg gunynév volt és a Voilà Jean röviditésből származott.

Jean Valjean elmélyedő természet volt, anélkül, hogy szomoru lett volna, ami a ragaszkodó természetek tulajdonsága szokott lenni. Egészben véve azonban Jean Valjean elég higgadt és jelentéktelen alak volt. Nagyon korán elvesztette apját és anyját. Az anyja rosszul kezelt tejlázban halt meg. Az apját, aki, mint ő is, favágó volt, egy lezuhanó fa ütötte agyon. Jean Valjeannak csak egy idősebb nővére maradt, egy özvegy, akinek hét gyermeke volt. Ez a nővér nevelte fel Jean Valjeant és amig férje élt, lakást és ellátást adott neki. A férj meghalt. A hét gyermek közül a legidősebb nyolc éves volt, a legkisebbik egy éves. Jean Valjean ekkor a huszonötödik évét érte el. Helyettesitette az apját és eltartotta nővérét, aki őt felnevelte. Ez egyszerüen tevődött, kötelességszerüen, bár kissé durcásan Jean Valjean részéről. Fiatalsága igy durva és rosszul fizetett munkában telt el.

Senki sem hallott arról a környéken, hogy „babája” volna. Nem volt ideje szerelmesnek lenni.

Esténként fáradtan tért haza és szótlanul kanalazta levesét. Nővére, Jeanne anyó, gyakran belenyult tányérjába, miközben eddegélt, hogy kivegye a legjobb falatot, egy darab sültet, vagy egy szalonnaszeletet, vagy a kelkáposzta torzsáját, hogy valamelyik gyermekének adja, ő azonban tányérja fölé hajolva, hogy a feje csaknem beleért a levesbe, s hosszu fürtjei szemét eltakarva, a tányért verdesték, csak evett s ugy tett, mintha semmit sem látna. Élt Faverollesban, nem messze Valjean kunyhójától, a sor tulsó oldalán egy Marie-Claude nevü parasztasszony. A Valjean-csemeték, akiknek állandóan korgott a gyomruk az éhségtől, gyakran átmentek Marie-Claude-hoz, hogy anyjuk nevében egy-egy köcsög tejet kérjenek hitelbe, amit a bokrok mögött, vagy a fasor zugában fogyasztottak el, s oly hevesen dulakodtak a köcsögért, hogy a kislányoknak végigömlött a tej a szoknyájukon. Anyjuk bizonyára jól elnáspágolta volna őket, ha értesül haszontalanságukról. A különben mogorva és morcos Jean Valjean azonban anyjuk háta mögött megfizette Marie-Claud-nak a tejet s igy a gyermekek nem kaptak verést.

Huszonnégy sout keresett naponta a fanyeséssel, s ha erre nem nyilt alkalom, aratómunkásnak, napszámosnak, csordásnak, háziszolgának szegődött el. Mindenféle munkát elvállalt. Hiszen a nővére is dolgozott, de hogy lásson el hét kis gyereket? Szomoru sorsuk volt, s a nyomor egyre jobban szorongatta őket. Jött egy szigoru tél, Jean nem kapott munkát, a családnak nem volt betevő falatja. Még egy morzsányi kenyerük sem maradt s hét gyerek a nyakukon!

Maubert Isabeau, a faverollesi pék, aki a templomtéren lakott, egy vasárnap este már éppen le akart feküdni, amikor csörömpölést hallott a boltja rácsozott kirakata felől. Utánanézett a dolognak s még látta, hogy valaki benyomta a rácsot, öklével beütötte a kirakatüveget, benyult karjával a repedésen, kirántott egy kenyeret s már szaladt is vele. Isabeau nyomban kirohant, a tolvaj inaszakadtából menekült, Isabeau utána iramodott és elfogta. A tolvaj eldobta a kenyeret, de karját véresre vagdosták az üvegszilánkok. Jean Valjean volt.

Ez 1790 után történt. Jean Valjean „éjnek idején egy lakott házban elkövetett betöréses rablás” büntette miatt törvény elé került. Volt puskája, amellyel remekül tudott bánni s többé-kevésbé vadorzó hirében állt, ami nagyon ártott ügyének. A vadorzók ellen jogos előitélettel viseltetnek az emberek. A vadorzó, akár a csempész, közeli rokona a haramiának, holott, jegyezzük meg mellesleg, nagyon nagy különbség van ezek között az emberek s a nagyváros undok gyilkosai között. A vadorzó az erdőben él, a csempész a hegyekben, vagy a tengeren. A nagyváros kegyetlenné teszi az embereket, mert megrontja őket. A hegység, a tenger, az erdő vaddá teszi őket. Szilaj vonásokat fejleszt ki bennük, de nem mindig rombolja le bennük az emberi érzést.

Jean Valjeant bünösnek mondták ki. A törvénykönyv betüje rideg. Civilizációnknak vannak félelmetes pillanatai, azok a pillanatok, amelyekben a büntetőtörvény hajótörésre itél egy emberi életet. Gyászos pillanatok ezek, mikor a társadalom elfordul valakitől és menthetetlenül pusztulni enged egy gondolkozó lényt. Jean Valjeant ötesztendei gályarabságra itélték.

1796 április 22-én Páris az olasz hadosztály fővezérének, akit a Directoire-nak az Ötszázak Tanácsához intézett jelentése a negyedik esztendő floreál havának második napján Buona-Parte-nak nevez, montenottei győzelmét ünnepelte. Ugyanazon a napon láncoltak egymáshoz egy sereg embert a Bicêtre-ben és Jean Valjean is közöttük volt. Egy öreg börtönőr (ma körülbelül kilencvenesztendős lehet) még nagyon jól emlékszik a szerencsétlenre, akit az udvar északi sarkában a negyedik szakasz végére osztottak be. Ült a porban, mint a többiek, látszólag mit sem értve helyzetéből, csak annyit, hogy az irtózatos. Lehet, hogy a szegény, tudatlan ember ködösen kavargó gondolatai mögött felmerült az a meggyőződése, hogy tulságosan kegyetlenül bántak vele. Amig erőteljes kalapácsütésekkel ráverték a lakatot nyakörvére tarkója mögött, sirva fakadt, mert fojtogatták a könnyek, ugy hogy szólni sem tudott, csak ezt nyögte időnként: „Fanyeső voltam Faverollesban.” Aztán zokogva fölemelte jobbkezét s hét izben lassan leengedte, mintha hét nem egyformán magas fejet simogatna meg egymásután s ebből a mozdulatából ki lehetett olvasni, hogy azért követte el azt a kis dolgot, amit elkövetett, hogy hét ártatlan gyermeket táplálhasson és ruházhasson.

Utnak indult Toulonba. Huszonhét napig vitték egy kordélyon, amelyhez oda volt láncolva. Toulonban vörös fegyencruhába bujtatták. Eddigi életéből minden megsemmisült, még a neve is, nem volt Jean Valjean már, hanem a 24601-es szám. Mi lett a nővérével? Mi lett a hét kis gyerekkel? Ki törődik ezzel? Mi lesz a fiatal cserje maroknyi levelével, ha elfürészelik a törzsét?

Mindig ugyanaz a história. A szegény emberek, Isten lelkes teremtményei, immár támogatás nélkül, társtalanul és hajléktalanul, indultak a bizonytalanságba s ki tudja, talán mindegyik másfelé, elmosódva lassanként abban a nedves ködben, amelyben elmerülnek a magukrahagyatott sorsok, a sötét árnyakba, amelyekbe az emberi nem komor utján annyi boldogtalan lény bukik le egymásután. Elköltözködtek a vidékről. Falujuk tornya elfelejtette őket. Földjük határköve elfelejtette őket, sőt néhány esztendei gályarabság után maga Jean Valjean is elfeledkezett róluk. Szivének egykori sebhelyét már csak egy forradás árulta el. Ez az egész. Azalatt a hosszu idő alatt, amelyet Toulonban töltött, talán egyetlenegyszer hallott a nővéréről. Ez, azt hiszem, negyedik esztendei rabságának végefelé történt. Már nem tudom, milyen uton-módon jutott az értesülésekhez. Valami környékbeli ismerős látta nővérét. A nővére Párisban volt. Egy szegényes utcában lakott a Saint Sulpice közelében, a rue du Geindre-ben. Már csak egy gyermek volt vele, egy kisfiu, a legkisebb. Hova lett a másik hat? Talán maga sem tudta. Reggelenként nyomdába járt a rue du Sabot hármas szám alá, ahol füzött és hajtogatott. Reggel hat órakor kellett munkába állania, télen jóval napfölkelte előtt. A házban, amelyben a nyomda volt, volt egy iskola s ebbe az iskolába vezette hétesztendős kisfiát. Minthogy azonban a nyomdában hat órakor kezdtek dolgozni, az iskolát pedig csak hétkor nyitották ki, a gyermeknek egy órahosszat kellett várakoznia az udvaron, amig az iskola kapuját kinyitják. Egy óra hosszat a téli sötétben, hideg levegőn. Azt mondták, jobb, ha a gyerek nem jön be a nyomdába, mert csak utban van. Valamennyi nyomdai munkás megpillantotta munkábamenet az udvar kövén táskáján gubbasztó, álomittas szegény kis gyermeket, aki gyakran el is aludt összekuporodva a sötétben. Ha esett az eső, a vén házmesternő megkönyörült rajta. Bevitte kuckójába, amelyben nem volt más, mint egy szalmaágy, rokka és két faszék s ilyenkor ott szundikált a kicsi a sarokban a macskához simulva, hogy kevésbé fázzék. Hét órakor megnyilt az iskola és bemehetett. Ezt mesélték Jean Valjeannak. Ezt hallotta egy napon s egy villámgyorsaságu pillanatra, mintha hirtelen felnyilt volna az ablak s megpillantotta volna azoknak a lényeknek a sorsát, akiket valaha szeretett, aztán ujra becsukódott. Nem hallott többé róluk, végleg értesülés nélkül maradt. Semmiféle hir nem érkezett felőlük hozzá. Soha nem látta viszont őket, nem találkozott velük többé s e szomoru történet folyamán mi sem fogunk többé találkozni velük.

E negyedik esztendő végefelé került a sor Jean Valjean szökésére. Társai, ahogy szokás is e szomoru helyen, segitségére voltak. Megszökött. Két napig szabadon bolyongott a mezőkön, ha ugyan szabad az, akit üldöznek, akinek minden pillanatban hátra kell leselkednie, összerezzennie a legkisebb bajra, félnie mindentől, a füstölgő kéménytől, a tovasiető utastól, az ugató ebtől, a vágtató paripától, a toronyóra ütésétől, naptól, mivel rávilágit, az éjszakától, mivel nem lát, az országuttól, a dülőtől, a bokroktól, az álomtól. A második nap estéjén elfogták. Harminchat órája nem evett, nem aludt. A tengerészeti biróság a szökéséért három évvel toldotta meg büntetését, amely ez által nyolc esztendőre nőtt meg. A hatodik esztendőben megint alkalom nyilott a szökésre. Megkisérelte, de nem sikerült. Hiányzott a névsorolvasásnál. Ágyulövést adtak le s az őrtálló katonák rátaláltak éjszaka egy épülőfélben lévő hajó bordázata mögött megbujva. A fegyőröknek, akik megragadták, ellenállt. Szökés és lázadás. A büntető törvénykönyv előrelátása ötesztendei sulyosbitott fegyházra bünteti ezt a kisérletet, amelyek közül kettőt nehéz vasban kell tölteni. Tizenhárom esztendő.

A tizedik esztendőben ujabb alkalom kinálkozott, megint csak élt vele. Ez sem sikerült jobban. Három esztendő az ujabb kisérletért. Tizenhat esztendő. Végül, gondolom a tizenharmadik esztendőben, utoljára próbált szökni, ámde négyórai távollét után megint csak elcsipték. Ezért a négy óráért három esztendőt kapott. Tizenkilenc esztendő. 1815 októberében szabadlábra helyezték. 1796-ban került börtönbe, mert betört egy ablaküveget és elvitt egy kenyeret.

Itt az ideje egy kis kitérőnek. E könyv szerzőjének másodszor nyilik alkalma arra, hogy a büntetés kérdésének és a törvény által megszabott büntetéseknek tanulmányozása közben egy ellopott kenyérben lássa egy emberélet pusztulásának kezdetét. Claude Gueux kenyeret lopott. Jean Valjean kenyeret lopott. Egy angol statisztika szerint Londonban öt tolvajlás közül négynek közvetlen inditó oka az éhség.

Jean Valjean reszketve és zokogva vonult be a fegyházba. Közömbösen távozott. Kétségbeesve lépett be, komor lélekkel jött ki.

Mi történt ebben a lélekben?

VII. Mit rejt a kétségbeesés?

Kiséreljük meg elmondani.

A társadalom szemébe kell hogy nézzen e dolgoknak, hiszen a társadalom hozza létre őket.

Azt mondottuk, hogy Jean Valjean müveletlen volt. De nem volt ostoba ember. Természetes értelme volt. A szerencsétlenség, amely szintén világit, felderitette némileg lelkének homályát. A botbüntetés, a vasravertség, a tömlöc, a fáradtság, a fegyház izzó napsütése, a fegyencek deszkaágya rákényszeritette, hogy magába mélyedjen és gondolkozzék a sorsán.

Törvényt ült maga felett.

Azzal kezdte, hogy kimondta magára az itéletet.

Beismerte, hogy nem igaztalanul büntetett ártatlan. Beismerte, hogy kárhoztatandó szélsőséges cselekedetet követett el, hogy talán nem tagadták volna meg tőle a kenyeret, ha kéri; hogy mindenesetre jobb lett volna irgalomra, vagy munkaalkalomra várni; hogy nem egészen fellebezhetetlen érv azt mondani, lehet-e várni, ha éhes az ember? hogy először is nagyon ritkán hal éhen az ember; aztán meg szerencsére, vagy szerencsétlenségre olyan az emberi természet, hogy soká birja a szenvedést és sok erkölcsi és testi fájdalmat visel el, anélkül, hogy belepusztulna; tehát hogy türelmesebbnek kellett volna lennie; hogy ez még a szegény kisgyermekek szempontjából is okosabb lett volna; hogy őrültség volt tőle, szegény, szánalmas senkitől, erőszakkal torkonragadni a társadalmat s azt képzelni, hogy lopás árán kimenekül a nyomorból; hogy mindenképen elhibázott dolog azon az ajtón távozni a nyomorból, amely a gyalázatba vezet; hogy tehát mindenképen hibázott.

Azután azt kérdezte magától:

Vajjon ő az egyedüli hibás ebben a végzetes dologban? Vajjon nem aggasztó-e az, hogy ő, a munkás, munka nélkül maradt, hogy neki, a szorgalmas embernek, nem volt kenyere? S vajjon, ha el is követte a hibát, ha beismeri, nem tulzottan kegyetlen a büntetés, amivel sujtották érette? Vajjon nem él-e vissza jobban a törvény a büntetéssel, mint amennyire a bünös visszaél a társadalommal, amely ellen hibázik? Vajjon nincs-e tulterhelve a mérlegnek az a serpenyője, amelynek megtorlás a neve? Ha a tulzott büntetés, ahelyett, hogy kiegyenlitené a büntényt, nem ezt éri el, hanem megforditja a helyzetet s a bünös hibáját a megtorlás hibájával váltja fel, a bünösből áldozatot, az adósból hitelezőt csinál és végérvényesen annak ad igazságot, aki az igazságot megbántotta? Vajjon ez a büntetés, amelyet a szökési kisérlet egymást követő megtorlásai még sulyosbitottak, nem az erősebb részéről elkövetett bün az egyénnel szemben, bün, amely naponta megismétlődik, bün, amely tizenkilenc esztendeig tart.

Azt kérdezte magától, van-e joga a társadalomnak ahhoz, hogy tagjait egyaránt sujtsa, egyfelől értelmetlen előrenemlátással, másfelől kérlelhetetlen előrelátással; hogy egy szegény fickót felőröljön a hiány és a tulzás, a munkanélküliség és a büntetés között. Hogy vajjon nem égbekiáltó igazságtalanság-e, hogy a társadalom éppen azokkal a tagjaival bánik el igy, akiket a véletlen a leggyengébben látott el a javak szétosztásában, s akik ennek következtében leginkább érdemelnek kiméletet?

Feladta e kérdéseket és megfelelt rájuk. Megitélte a társadalmat és pálcát tört felette.

Itéletében gyülölettel sujtotta.

Felelőssé tette a társadalmat elszenvedett sorsáért s elhatározta, hogy nem mulasztja el egy napon számonkérni tőle. Kijelentette, hogy a kár, amit elkövetett, nincs arányban azzal a kárral, amelyet vele szemben elkövettek. Arra a megállapitásra jutott, hogy büntetése, ha nem is igazságtalanság éppen, de kétségtelenül méltánytalanság.

A harag talán lehet értelmetlen és esztelen; az ember talán hibázik, ha dühbe jön, de csak az háborodik fel, akinek alapjában véve valamennyire igaza van. Jean Valjean fel volt háborodva.

Végre is vele mindig rosszul bánt a társadalom. Neki a társadalom mindig csak azt az ingerült arcát mutatta, amit azoknak mutat, akiket sujt, s amit igazságszolgáltatásnak nevez. Az emberek csak azért foglalkoztak vele, hogy gyötörjék. Ahányszor érintkezett velük, annyi ütést kapott. Zsenge gyermekkora, anyja, nővére óta sohasem érte barátságos szó, jóindulatu tekintet. A sok szenvedés lassanként azt a meggyőződést váltotta ki belőle, hogy az élet háboruskodás s a háboruskodásban ő maradt alól. Nem volt más fegyvere, mint a gyülölet. Elhatározta, hogy kifeni a fegyházban s magával viszi, ha kiszabadul.

Volt a touloni fegyházban egy fegyenciskola, amelyet az ignorantius szerzetesek vezettek s amelyben megtanitották a legszükségesebb ismeretekre azokat a szerencsétleneket, akik önként jelentkeztek. Ő az önkéntes jelentkezők közé tartozott. Negyvenéves korában iskolába járt s megtanult irni, olvasni, számolni. Érezte, ha értelmét növeli, gyülöletét csiszolja. Bizonyos esetekben a felvilágositás és az oktatás a bünnek kovácsol fegyvert.

Szomoru, de nem hallgathatjuk el: mikor megitélte szerencsétlenségének okát, a társadalmat birálta, az isteni gondviselést is, mely a társadalmat teremtette.

És azt is elitélte.

Igy hát e tizenkilenc esztendeig tartó gyötrelem és szolgaság idején e lélek egyidejüleg emelkedett és zuhant. Egyfelől fény hatolt beléje, másfelől árnyék.

Mint láttuk, Jean Valjean nem volt elvetemült természet. Mikor a fegyházba lépett, még jó volt. Ott elitélte a társadalmat s érezte, hogy gonosz lesz. Elitélte a gondviselést s érezte, hogy hitetlenné lesz.

Nem állhatjuk meg, hogy el ne gondolkozzunk egy kissé ehelyütt.

Hát ennyire megváltozik tetőtől talpig, egész mivoltában az emberi természet? Az embert, akit Isten jónak teremtett, gonosszá tehetik az emberek? Hát igy átformálhatja a lelket a sors, ily rosszá lehet, ha rossz a sorsa? Elvesztheti-e igy alakját a sziv, el kell-e igy satnyulnia, meg kell-e ily gyógyithatatlanul betegednie az aránytalanul terhes sors nyomása alatt, mint ahogy a gerinc meghajlik, ha a boltozat, amelyen át kell mennie, tulságosan alacsony? Nincs-e minden emberi lélekben, nem volt-e Jean Valjeanéban is valami különös, ősi szikra, isteni elem, amely e világon ronthatatlan s a másikban halhatatlan, amelyet a jó fejleszthet, éleszthet, felgyujthat, lángra lobbanthat, ragyogó fénnyé fokozhat s amelyet a rossz soha nem olthat ki egészen?

Sulyos és homályos kérdések ezek, amelyeknek utolsójára alkalmasint minden fiziológus habozás nélkül nemmel felelne, ha látta volna Jean Valjeant Toulonban, a pihenés óráiban, amelyek számára a merengés órái voltak, összefont karokkal ülve valami szekérlőcsön, láncának végét zsebre dugva, hogy ne kelljen vonszolnia, a komoly, komor, elgondolkozó és hallgatag gályarabot, a törvények páriáját, aki haraggal nézte az embert, a civilizáció kárhozottját, aki szigorral pillantott az életre.

Kétségtelen, nem is akarjuk elhallgatni: a figyelmes fiziológus javithatatlannak találta volna nyomorát, talán sajnálkozott volna is felette, akit a törvény ily halálos beteggé tett, de meg sem kisérelte volna, hogy kezelésbe vegye. Elforditotta volna tekintetét a szakadékok felől, amelyeket a lélekben megpillant s mint Dante a pokol kapuja előtt, letörölte volna erről az életről azt a szót, melyet Isten ujja minden egyes ember homlokára irt s amely igy hangzik: remény!

Vajjon Jean Valjean éppoly tisztán és tökéletesen ismerte-e lelkiállapotát, amelyet elemeire próbáltunk bontani, mint amennyire megkiséreltük érthetővé tenni olvasóink előtt? Vajjon tisztán látta-e alakulásuk folyamán azokat az elemeket, amelyekből erkölcsi nyomorusága kialakult? Vajjon tisztában volt-e ez a durva és müveletlen ember azzal a gondolatsorral, amellyel fokról-fokra leszállt és fölemelkedett azokig a gyászos nézőpontokig, amelyekről annyi esztendő óta lelkének belső horizontjára tekintett? Tudomása volt-e mindarról, ami benne lezajlott, mindarról, ami foglalkoztatja? Ezt nem mernők állitani. Sőt nem is hisszük ezt. Jean Valjean tulságosan is tudatlan ember volt ahhoz, hogy ne maradt volna a lelkében még annyi balszerencse után is sok kuszaság. Időnkint még azt sem tudta pontosan, hogy mit érez. Jean Valjean homályban élt, homályban szenvedett, homályban gyülölt, azt lehetett volna mondani róla, hogy vak volt a gyülölete. Megszokta, hogy e homályban éljen, tapogatódzva, mint a vak, mint az álmodó. Csak néha-néha fogta el hirtelen egy belülről vagy kivülről jövő dühroham, fokozott szenvedés, gyors és távoli villám, mely fénybe vonta lelkét s ilyenkor hirtelen minden felmerült, ami körülötte, előtte és mögötte volt s valami irtózatos fény megvilágitásában belepillantott sorsának szörnyü szakadékaiba és sötét perspektiváiba.

A villám elcikázott, a sötétség ránehezedett. Hol volt? Nem tudta többé.

Az ilyen büntetésnek, amelynek fővonása a könyörtelenség, vagyis az állatiasság, az a sajátossága, hogy valami ostoba idomitás segélyével lassanként vadállattá változtatja az embert. Néha dühös vadállattá, Jean Valjean egymást követő, makacs szökési kisérletei elégségesek annak bizonyitására, mily furcsán munkálkodik a törvény az emberi lelkekben. Jean Valjean annyiszor ismételte volna meg e teljesen hiábavaló és őrült szökési kisérletet, ahányszor alkalom kinálkozik, anélkül, hogy egy percig is szemügyre vette volna a várható eredményt vagy a már szerzett tapasztalatait. Dühösen rontott ki, mint a farkas, amelynek nyitva hagyták ketrecét. Ösztöne azt diktálta: menekülj. Ha gondolkozik, azt hallotta volna: maradj. Ám ilyen erős kisértések előtt állva, értelme megszünt müködni, csak ösztöne dolgozott benne, csak az állatiasság. S ha elfogták, az ujabb büntetések, amelyekkel sujtották, csak annál jobban elvaditották.

Arról a körülményről sem szabad elfelejtkezni, hogy testi erejét egyetlen fegyencé sem érte utól. Hajókötélsodrásban, hálóbogozásban négy emberrel felért. Rettentő sulyosat emelt fel néha s hordott a hátán s nem egy alkalommal pótolni tudta azt a szerszámot, aminek ma cric, régebben pedig orgueil volt a neve s amelyről, mellesleg megjegyezve, a párisi vásárcsarnok közelében lévő Rue Montorgueil a nevét kapta. Fegyenctársai Jean-le-Cric-nek nevezték. Egyizben, amikor a touloni városházának erkélyét javitották, Pugetnek egy remek erkélytartó kariatidája kimozdult a helyéből s csaknem lezuhant. A jelenlévő Jean Valjean megtámasztotta vállával a kariatidát, amig a munkások odasiettek.

Ügyessége még erejét is felülmulta. Némely örökké szökéssel foglalkozó fegyenc valósággal tudománnyá fejleszti az ügyességgel párosult erőt. Az izmok tudománya ez. A foglyok a legyek és madarak örök irigyei, naponta gyakorolják ezt a rejtélyes egyensulyozást. Felmászni egy meredek sikon, támpontra lelni ott, ahol a szem még csak egy kiugrást sem pillant meg, Jean Valjeannak gyermekjáték volt. A falnak egy szögletében hátát és combizmait megfeszitve, könyökét és sarkát nekinyomva a kövek egyenetlenségének, mintegy varázslatosan fel tudta huzni magát a harmadik emeletig. Néha a fegyház tetejére kapaszkodott fel igy.

Ritkán szólalt meg. Sohasem nevetett. Csak a legnagyobb izgalom váltotta ki egyszer-kétszer egy évben a fegyencnek azt a komor kacaját belőle, amely az ördögi röhej visszhangjaként hat. Aki látja, azt vélte volna róla, hogy örökké valami szörnyü látványnak szemlélete foglalja el.

Csakugyan el volt merülve.

Tökéletlen lényének és megnyomoritott értelmének beteges képzeteivel állandón az a kusza érzése volt, hogy valami szörnyü dolog nehezedik föléje. A homályos, fakó fényben, amelyben vonszolta magát, ahányszor hátrafordult, ahányszor felnézett, dühös rémülettel pillantott meg valami szörnyü alkotmányt, amely emeletmagasságra rétegetőzött, épülődött fölébe, ugy hogy a teteje már a felhők közé veszett, rettentő kiszögellésekkel, dolgok, törvények, előitéletek, emberek és lények ijesztő felhalmozódásával, a körvonalait már nem is látta, de rémült a tömegétől, s ez a félelmetes piramis nem volt más, mint amit mi civilizációnak nevezünk. E nyüzsgő és formátlan tömkelegben megkülönböztetett itt-ott, hol közvetlen közelben, hol távol, az elérhetetlen oromzatokon holmi csoportozatot, holmi erősen megvilágitott részletet, itt egy rendőrt a botjával, ott egy csendőrt a kardjával, lent a püspöksüveges főpapot s egészen fent, napként ragyogva, a kápráztató, koronás császárt. Ugy rémlett neki, hogy e messzi ragyogások korántsem oszlatják el éjszakáját, hanem még sötétebbé teszik azt. Minde törvények, előitéletek, tények, emberek, dolgok, a feje felett jöttek-mentek, ama bonyolult és rejtélyes törvény szerint, amelyet Isten irt elő a civilizációnak, jöttek feléje s valami leirhatatlanul kegyetlen nyugalommal és kérlelhetetlen közönnyel eltiporták. Az elképzelhető legnagyobb nyomoruság mélyébe zuhant lelke. Az alvilág fenekére került szerencsétlen, elveszett emberek, ahova nem ér le a pillantás, a törvény bélyegesei, egész sulyával magukon érzik az emberi társadalmat, amely oly kérlelhetetlen azzal szemben, aki kivüle áll, amely olyan ijesztő annak, aki alája került.

Ily körülmények között merengett Jean Valjean. S vajjon min merenghetett?

Ha az őrlőmalomban morzsolódó árpaszem gondolkozni tudna, kétségkivül azokat a dolgokat gondolná, amiket Jean Valjean gondolt.

Mindezek a dolgok, mindezek a kisérteties valóságok, mindezek a valóságos fantazmagóriák valami szinte kifejezhetetlen lelkiállapotot hagytak hátra benne.

Időnként abbahagyta a fegyencmunkát és elgondolkozott. Értelme, amely érettebb és zavarosabb volt, mint valaha, lázongani kezdett. Képtelenségnek tartotta mindazt, ami vele történt. Lehetetlenségnek mindazt, ami körülvette. Azt suttogta: álom az egész. Ránézett a tőle néhány lépésnyire álló fegyőrre, a fegyőr kisértetnek tünt. A kisértet egyszerre csak végighuzott hátán a botjával.

A látható világ alig létezett számára. Szinte azt lehetne mondani, hogy Jean Valjeanra nem sütött a nap, számára nem voltak igazak a szép nyári délutánok, a sugaras ég, a friss áprilisi hajnalok. Rendszerint valami derengő szelelőablakon hatolt be a fény lelkébe.

Hogy végezetül összefoglaljuk, ami összefoglalható és ténybeli eredmény a fentebb mondottakban, csak annyit állapitunk meg, hogy Jean Valjean, a faverollesi félszeg fanyeső, a félelmetes touloni gályarab, a tizenkilenc esztendeig tartó rabság következtében ugy átalakult a környezet hatása alatt, hogy kétféle gonosz cselekedetre vált immár képessé. Először valami hirtelen, meggondolatlan, kába, ösztönszerüleg elkövetett gonoszságra, mintegy megtorlásul az elszenvedett rosszért, másodszor valamely komoly, sulyos, lelkiismeretesen átgondolt gaztettre, amelyeket azok a téves nézetek érleltek meg, amiket az ilyen szerencsétlenség táplál. Latolgatásai átestek azon a három egymást követő fázison, amelyet csak bizonyos edzett természetü emberek járhatnak meg. A megfontoláson, akaraton és makacsságon. Inditó oka szokott felháborodása, keserü lelke s az elszenvedett méltatlanságok mély átérzése volt, amellyel egyaránt fordult még a jó, ártatlan és igazságos emberek ellen is, ha ugyan vannak ilyenek. Minden gondolatának kiinduló pontja és végállomása a földi törvények gyülölete, oly gyülölet, amelyet ha nem állit meg utjában valamely gondviselésszerü véletlen, adott pillanatban a társadalom gyülöletévé, végül az egész teremtés gyülöletévé fejlődhet s valami homályos, szüntelen, durva ártanivágyásban nyilvánulhat meg, mindegy, hogy kinek, csak élőlény légyen. - Mint látjuk, nem ok nélkül minősitette utlevele Jean Valjeant igen veszedelmes embernek.

Igy száradt el lassan, de kérlelhetetlenül évről-évre egyre jobban a lelke. Akinek a szive kiszárad, annak a szeme is száraz marad. Mikor elhagyta a börtönt, tizenkilenc esztendeje volt, hogy nem hullatott könnyet.

VIII. Hullám és árnyék

Valaki beleesett a tengerbe!

Sebaj! A hajó nem áll meg. Dühöng a szél s a komor hajó kénytelen folytatni utját. Tovatünik.

Az ember elmerül, majd felbukkan, ujra lesüllyed és felvergődik a felszinre, segitségért kiált, nyujtogatja karját, nem hallják; a hajó dülöngél a viharban, minden ember a vitorlákkal van elfoglalva, matrózok és utasok észre sem veszik az alámerülő embert, a szerencsétlen csak egy kis pont a hullámok végtelenjében.

Kétségbeesetten kiabál a mélység fölött. Milyen szörnyü látvány a távolodó vitorla! Nézi, nézi, lázasan nézi. Távolodik, fakul, elenyészik. Az imént még ott volt, fenn, a matrózok között, járt-kelt a fedélzeten a többiekkel, egy levegőt szivott velük, egy nap sütötte őket, élő ember volt. Mi történt vele? Megcsuszott, elesett, vége volt.

Most ott küzd a szörnyü tengeren. A hullámok tovasuhannak, összeomlanak a talpa alatt, széltől korbácsolt, csapkodó tajték riasztja köröskörül, a mélység himbálva sodorja, szélrongyok csattognak a feje körül, arcába köp a vizek csőcseléke, kusza mélységek huzzák maguk felé, ha alámerül, feketélő szakadékokba pillant, ismeretlen tengeri növények ragadják meg, fonódnak lábai köré, vonják magukhoz, érzi, hogy maga is mélységgé válik, a tajték részesévé, a hullámok egymásnak dobálják, nyeli a keserü vizet, a gyáva óceán erőszakkal meg akarja fojtani a végtelenség kacagó haláltusáján. Ugy érzi, az egész tenger őt gyülöli most.

És mégis küzd, védekezik, igyekszik talpraállni, erőlködik, uszik. Fogyó erejével kimerülten felveszi a harcot a kimerithetetlen erőkkel.

Hova lett a hajó? Arrafelé ment. Alig látszik már az égalj szürkülő fátyla mögül.

Dühöng a vihar, a kavargó tenger megfosztja erejétől. Felpillant, de csak felhők fakó tömegét látja. Haldoklik s tanuja a tenger roppant tébolyának. Gyötrelmes ez az őrület. Olyan lármát hall, amelyhez nem szokott az emberi fül, földöntuli zajt, valami ijesztő, idegen világból.

Madarak repülnek a felhők között, mint angyalok az emberi nyomoruságok felett, de mit tehetnek érte? Azok cikáznak, repülnek és dalolnak, ő pedig hörög.

Érzi, hogy két végtelenség temeti el egyszerre, az ég és az óceán. Egyik a sir, másik az ember.

Jön az éj, már órák óta küzködik, ereje végére jár. A hajó, az a távoli holmi, amelyen emberek mozogtak, eltünt. Egyedül van az alkonyat félelmetes szakadékában, merül, megfesziti izmait, görcsösen vonaglik, érzi maga alatt a láthatatlan kusza szörnyeit, segitségért kiált.

De nincsenek emberek. Hol az Isten?

Segitségért kiált. Segitség! Segitség! Még egyre kiált.

A láthatár üres. Az ég üres.

Könyörög a térhez, a hullámhoz, a tengeri fühöz, a zátonyhoz s mind süket. A viharhoz esdekel, de a közömbös vihar csak a végtelenre hallgat.

Körötte homály, köd, magány, az öntudatlan, viharos zavar, a bősz vizek végnélküli sodrása. Bensejében fáradtság és borzadály. Alatta mélység. Támasz sehol. Már a határtalan mélység felett uszó holttest sötét bolygására gondol. A rettentő hideg megdermeszti tagjait. Keze megmerevedik, majd ökölbe szorul, belemarkol a semmibe. Ó, szelek, felhők, örvények, áramlatok, balga csillagok! Mit tegyen? A szerencsétlen elhagyja magát, aki fáradt, megnyugszik a halálban, legyen, ami lesz, vigyék, engedi magát s ime, már sodródik tova a felnyuló mélység gyászos feneketlensége felé.

Ó, társadalom kérlelhetetlen utja!! Hány ember, hány lélek pusztul el utadon! Tenger, amelyben mindenki elmerül, akit a törvény zuhanni enged. Ó, a segély gyászos elmaradása! Ó, erkölcsi halál!

A tenger a társadalom könyörtelen éjszakája, amelybe a törvény számüzi kárhozottjait. A tenger a végtelen nyomor.

A lélek, amely tovasodródik az örvényben, holttá dermed. Vajjon ki támasztja fel?

IX. Ujabb sérelmek

Mikor eljött a nap, amelyen elhagyhatta a fegyházat, mikor Jean Valjean fülét megütötték a különös szavak: szabad vagy, egy valószinütlenül szép, soha nem remélt pillanatot élt át, s egy fénysugár, az élők világának ragyogó fénysugara hatolt hirtelen a lelkébe. Hanem ez a sugár hamarosan meghalt. Jean Valjeant elkápráztatta az az érzés, hogy szabad. Azt hitte, uj életet kezdhet, de hamarosan rájött, mit ér az olyan szabadság, amelyhez sárga utlevelet mellékelnek. Egyik csalódás a másik után érte. Ugy számitotta, hogy a fegyencmunkával körülbelül százhetvenegy frankra tesz szert, mire kiszabadul. Az igazság kedvéért meg kell jegyeznünk, hogy számitásaiban megfeledkezett a vasár- és ünnepnapok kényszerü munkaszünetéről, amelyek tizenkilenc esztendő folyamán körülbelül huszonnégy frankkal csökkentették a végösszeget. Tény az, hogy különböző levonások következtében mindössze százkilenc frank tizenöt sous-t kapott kézhez, mikor kiszabadult a fegyházból.

Nem értette a dolgot s azt hitte, megröviditették. Vagy mondjuk ki: meglopták.

Kiszabadulása másnapján Grasse-ban egy narancsvirág párolda ajtaja előtt néhány embert pillantott meg, aki zsákot rakott le egy szekérről. Ajánlkozott, hogy segit nekik. Sürgős munka volt, bárkit felvettek volna. Munkához látott. Értelmes, erőteljes, ügyes ember volt. A lehető legjobban végezte a dolgát. Gazdája elégedettnek látszott vele. Munka közben arra ment egy csendőr, megpillantotta őt s elkérte az irásait. Fel kellett mutatnia a sárga utlevelet. Aztán ujra hozzálátott a dologhoz. Kevéssel előbb megkérdezte az egyik napszámostól, mennyit keresnek naponta ezzel a munkával. Azt mondták neki, hogy harminc sous-t. Miután másnap hajnalban tovább kellett utaznia, estefelé bement a párolda tulajdonosához s megkérte, fizesse ki a bérét. A tulajdonos szó nélkül huszonöt sous-t nyomott a markába. Jean Valjean méltatlankodott. - Ennyit sem érdemelsz, - volt a válasz. Nem hagyta annyiban. A tulajdonos jól a szeme közé nézett s igy szólt: - Vigyázz, hogy vissza ne kerülj a dutyiba.

Megint ugy érezte, mintha meglopták volna.

A társadalom, az állam nagyban lopott tőle, amikor lecsökkentette a járandóságát, most a magánemberre került a sor, aki kicsiben kárositotta meg.

Akit szabadon engednek, koránsem szabadul. A fegyházat elhagyhatta, de nem a kárhozatot.

Ez történt vele Grasse-ban. Hogy Digne-ben mint fogadták, már láttuk.

X. Ébredés

Mikor a székesegyház órája hajnali kettőt ütött, Jean Valjean felébredt.

Azért ébredt fel, mert nagyon puha volt az ágya. Immár husz éve nem aludt ágyban s bár nem vetkőzött le, olyan uj érzés volt számára ágyban feküdni, hogy nem tudott nyugodtan aludni tőle.

Több, mint négy órát aludt. Kimerültsége elmult. Hozzá volt szokva ahhoz, hogy ne töltsön sok időt tétlenül.

Fölnyitotta a szemét, szétnézett egy pillanatig maga körül a homályban, aztán ujra lehunyta szemeit, hogy tovább aludjon.

Akit sok különböző benyomás izgatott a nap folyamán, akinek a lelkét nagyon sok minden foglalkoztatja, az el tud ugyan aludni esetleg, de ha egyszer felébred, nem képes ujra elaludni. Az álom még csak meglepi az embert, de nehezen tér vissza. Ez történt Jean Valjeannal. Nem tudott ujra elaludni s gondolkodni kezdett.

Olyan állapotban volt, amikor az embernek kusza gondolatok keringenek az agyában. Lelkében homályos, össze-vissza-gondolatok kóvályogtak. Vegyesen keveredtek lelkében régi emlékei a közvetlen uj benyomásokkal, zavarosan keresztezték egymást, elvesztették körvonalaikat, mértéktelenül megnőttek, majd hirtelen eltüntek, mint valami iszapos, fortyogó mocsárban. Sok minden az eszébe jutott, de főként egy dolog foglalkoztatta állandóan s üzte tova a többit. Mindjárt megmondjuk, mi volt az a gondolat. Emlékezett arra a hat pár ezüst evőeszközre és a nagy meritőkanálra, amiket Magloire asszony tett az asztalra.

Ez a hat pár evőeszköz nem ment ki a fejéből, még most is ott volt, néhány lépésnyire tőle. Mikor átjött a szomszédos szobából abba, amelyikben most van, a vén szolgáló éppen visszatette őket az ágy feje fölött lévő kis szekrénykébe. A szekrénykét is jól szemügyre vette. Az ebédlő ajtajától jobbkéz felől volt. Tömör ezüst evőeszközök. Régi, nemes ezüst. A nagy meritőkanállal együtt legalább kétszáz frankot adnának értük. A dupláját annak, amit tizenkilenc esztendőn át keresett. Az igaz, hogy több járt volna, ha az „igazgatóság” nem „lopja meg”.

Több, mint egy óra hosszat habozott a lelke ebben a küzdelmes ingadozásban. Az óra hármat ütött. Ujból felnyitotta a szemét, hirtelen felült az ágyban, kinyujtotta karját, megtapogatta hátizsákját, amelyet a benyiló sarkába dobott, majd lelógatta lábát, mig a talpa földet ért s szinte anélkül, hogy tudta volna, hogyan és miért, már az ágya szélén ült.

Ebben a helyzetben üldögélt merengve egy darabig s ugyancsak komor látványul szolgált volna annak, aki megpillantja ebben a helyzetben a homályban őt, az alvó ház egyetlen éber lakóját. Hirtelen lehajolt, lehuzta cipőjét, csendesen az ágy elé teritett gyékényre helyezte, majd ujra visszaesett néma, mozdulatlan merengésébe.

E szörnyü tünődés közben a már emlitett gondolatok kavarogtak hirtelenül az agyában, jöttek, távoztak, ujra visszajöttek, egész sulyukkal reánehezedtek s aztán, anélkül, hogy tudta volna, miért, az álom gépies makacsságával szüntelenül egy Brevet nevü fegyenc járt az eszében, akivel a fegyházban ismerkedett össze s akinek csak egy fél, himzett, gyapot nadrágtartója volt. Állandóan e nadrágtartó kockamintája járt a fejében.

Igy ült ott az ágy szélén s igy ült volna talán hajnalig, ha nem üt ujra egyet a harang - negyedet vagy felet. Ugy rémlett neki, hogy az óraütés azt mondja: rajta!

Felállt, még egy pillanatig habozott és fülelt. A ház csöndes volt. Akkor lábujjhegyen egyenesen az ablakhoz ment, amelyet maga előtt látott. Az éjszaka nem volt tulságosan sötét. A telehold előtt nagy felhőket kergetett a szél. Ennek folytán az udvar hol elborult, hol megvilágosodott, a hold hol eltünt, hol előbujt ujra, benn pedig félhomály volt. E félhomály, amelyet a felhők időközönként beárnyékoltak, elegendő volt ahhoz, hogy tájékozódhasson s arra a fakó világitásra emlékeztetett, amely a pinceablakon hull be, mely előtt járókelők jönnek-mennek. Jean Valjean az ablakhoz lépett és szemügyre vette. Nem volt rajta rács, a kertre nyilt s falusi szokás szerint csak reteszre volt csukva. Kinyitotta az ablakot, de mivel a külső, éles és hideg levegő nyomban behatolt a szobába, tüstént be is csukta. Figyelmes pillantást vetett a kertre, nem nézte, hanem tanulmányozta. A kertet meglehetősen alacsony, fehér fal zárta körül, amelyre könnyüszerrel felkapaszkodhatik. A fal mögött, az uton, fakoronákat pillantott meg, egyenlő távolságban egymástól, amiből arra következtetett, hogy a kert mögött sétány, vagy fasorral szegélyezett utca huzódik.

Mikor mindezt megállapitotta, határozott mozdulattal a benyilóba lépett, hátizsákja után nyult, kinyitotta, kotorászott benne, kivett belőle valamit, amit az ágyra tett, a hátizsákba dugta cipőjét, becsukta a zsákot, hátára csatolta, fejébe nyomta sapkáját, amelyet jól a szemére huzott, tapogatódzva megkereste botját s az ablakmélyedésbe támasztotta, majd visszament az ágyhoz és elszánt mozdulattal nyult az után a tárgy után, amelyet az imént odahelyezett. Rövid vasrud volt ez, amelynek egyik vége hegyes volt, mint a dárda.

A sötétben nehéz lett volna megállapitani, milyen célt szolgált ez a vasdarab. Feszitővas volt? Vagy talán bunkó?

Napvilágnál nem lett volna nehéz rájönni, hogy nem volt egyéb, feszitővasnál. A fegyenceket abban az időben néha arra a célra használták fel, hogy a Toulont környező magas dombokból sziklákat fejtsenek s igy könnyen megeshetett, hogy bányászszerszámmal dolgoztak. A bányászok feszitőrudja tömör, két végén kihegyezett vasszerszám, hogy beékelhető legyen a sziklák közé.

Megmarkolta jobbkezével a feszitővasat, visszafojtotta lélegzetét, elnyomta léptei zaját s a szomszéd szoba ajtaja felé indult, amely mögött, mint tudjuk, a püspök aludt. Mikor az ajtóhoz ért, látta, hogy csak be van támasztva. A püspök nem zárta be.

XI. Amit tesz

Jean Valjean hallgatózott. Semmi nesz.

Benyomta az ajtót.

Az ujja hegyével nyomta be könnyedén, a macska nyugtalanitó és settenkedő puhaságával, amellyel a szobába surrant.

Az ajtó engedett a nyomásnak, a rés észrevétlenül halkan kiszélesedett.

Várt egy pillanatig, majd másodszor is meglökte az ajtót, ezuttal merészebben.

Az ajtó nyikorgás nélkül ujból engedett. Most már elég széles volt a nyilás ahhoz, hogy beférjen rajta. Hanem egy kis asztalka állt az ajtó közelében, amely elzárta az utat kiszögellő sarkával.

Jean Valjean felismerte a helyzet nehézségét. Kénytelen volt még jobban tágitani a nyilást.

Elszántan harmadszor is benyomta az ajtót, még erélyesebben, mint első izben. Csakhogy ezuttal az ajtó olajozatlan sarka hosszan, élesen csikordult a sötétben.

Jean Valjean összerezzent. Az ajtócsikorgás olyan félelmetesen, olyan harsogóan zugott a fülében, mint a végitélet trombitája.

Az első ijedtség fantasztikusan tulzó rémületében szinte ugy tünt neki, hogy az ajtó sarka megelevenedett s szörnyü tevékenységbe kezd. Felüvölt, mint a házőrző eb, hogy a veszélyre figyelmeztessen s felébressze az alvó házbelieket.

Reszketve, rémüldözve hagyott fel a kisérlettel és visszanehezedett a talpára. Vére ugy verte a halántékát, mint a kalapács az üllőt és ugy lihegett a melle, mint a barlangból kitóduló légáramlat. Ugy rémlett neki, hogy a bosszus ajtósarok szörnyü csikorgásának az egész házat meg kellett ráznia, mint mikor a föld dübörög. Az ajtó, amelyet meglökött, veszélyt kiáltott, segitséget hivott. Az aggastyán fel fog kelni, a két vénasszony sikongatni fog, emberek sietnek elő, egy negyedórán belül talpon lesz a város, készenlétben a csendőrig. Egy pillanatig azt hitte, veszve van.

Nem mozdult el a helyéből, mereven állt, mint a sóbálvány, moccanni sem mert.

Igy telt el néhány pillanat. Az ajtó tárva-nyitva állt. Óvatosan benézett a szobába. Semmi sem mozdult. Fülelt. Semmi zaj a házban. A csikorgó ajtó senkit sem ébresztett fel.

Az első veszély elmult, de még háborgott a benseje. Hanem azért nem hátrált. Hiszen akkor sem hátrált, amikor azt hitte, veszve van. Csak azon járt az esze, hogyan végezhetne minél előbb. Egy lépést tett előre és bement a szobába.

Mély csend volt. Itt-ott kusza, bizonytalan tárgyakat különböztetett meg, amelyekről a napvilágnál kiderült volna, hogy szétszórt iratok az asztalon, nyitott foliók, tabouretten egymásra rakott könyvek, egy karosszék támlájára rakott ruhanemü, egy imazsámoly, ám e pillanatban csupán homályos zugoknak és fehérlő térségeknek tüntek. Jean Valjean óvatosan lépdelt, ügyelve, nehogy butorokba ütközzön. Hallotta, a szoba hátteréből az alvó püspök nyugodt és egyenletes lélegzését.

Egyszerre csak megállt. Az ágy közelébe ért. Előbb ért oda, mintsem hitte volna.

A természet néha komor és értelmes szándékkal vegyiti tüneményeit és jelenségeit cselekedeteinkbe, mintha gondolkodóba akarna bennünket ejteni. Mintegy félóra óta hatalmas felhő boritotta be az eget. Abban a pillanatban, amelyben Jean Valjean megállapodott az ágy előtt, a felhő, mintha csak szándékkal tenné, szétfoszlott s egy holdsugár, áthatolva a magas ablakon, hirtelenül egyenesen a püspök sápadt arcára világitott. A püspök békésen szunnyadt. Majdnem azt lehetne mondani, hogy ruhástól aludt, mivel az Alacsony Alpok hideg éjszakái ellen való védekezésül barna gyapjuzubbony fedte karjait egészen a könyökéig. Feje hátravetve pihent a párnán, s nyugalom ernyedt boldogságában, keze, mellyel annyi jót tett, annyi szent cselekedetet hajtott végre s amelynek egyik ujján pásztorgyürü csillogott, lelógott az ágy szélén. Arcán az elégedettség, a remény, az elragadtatás bizonytalan kifejezése tündökölt. Ez több volt a mosolynál, majdnem sugárzásként hatott. Homlokán annak a ragyogásnak kifejezhetetlen visszfénye villogott, amelynek forrásába nem tekint földi szem. Az igazlelküek egy titokzatos ég csodáit szemlélik álmukban.

Ennek az égnek visszfénye lebegett a püspök fölött.

S ez egyuttal fénylő átszüremlés volt, mert bensejében rejtegette az eget. Az ég a lelkiismerete volt.

Mikor a holdsugár ugyszólván fölébe simult e benső ragyogásnak, az alvó püspök fejét szinte dicsfény lebegte körül. A benyomás mindazonáltal gyengéd volt, mint az alkonyat kimondhatatlanul finom pirja. A hold az égen, a pihegő természet, a mozdulatlan kert, a csendes ház, az éji óra, a pillanat a nyugalom kimondhatatlanul ünnepélyes fenséggel őrködött a bölcs aggastyán pihenése felett, királyi dicsfénnyel és ragyogással véve körül ősz fürtjeit és csukott szemét, arcát, amelynek minden vonása a reményt és bizalmat fejezte ki, az agg főt és a gyermeki álmot.

Majdnem istenségnek hatott ez a tudtán kivül fenséges ember.

Jean Valjean vasbunkóval a kezében, némán, mozdulatlanul állt a homályban és visszarettent a ragyogó aggtól. Ilyen látvánnyal még nem találkozott életében. Megdöbbentette ez a nagy bizodalom. Az erkölcsi világrend nem nyujthat fenköltebb látványt, mint amikor a gonosz szándék szakadékán álló, zavaros és nyugtalan lelkiismeret egy igaz ember álmát szemléli.

Ez az álom, ez a magány, amelynek olyan tanuja volt, amilyen ő, fenséges valami volt s ennek homályos, de parancsoló hatása alól nem vonhatta ki magát.

Senki sem mondhatná el, mi ment végbe benne, még ő maga sem. Hogy csak megközelitőleg is elképzelhessük, gondoljunk arra, ami a legerőszakosabb s gondoljuk melléje azt, ami a leggyöngédebb. Még a vonásairól sem lehetett volna semmi határozottat leolvasni. Valami dermedt csodálkozás ült rajta. Ez az egész. De mire gondolt? Azt még sejteni sem lehetett volna. Csak az volt nyilvánvaló, hogy dult és zaklatott. De milyen természetü volt az izgalma?

Nem tudta levenni szemét az aggastyánról. Lénye és magatartása csak egy dolgot fejezett ki világosan, valami furcsa határozatlanságot. Láttára azt hihette volna az ember, hogy két szakadék között haboz, aközt, amelyikbe lezuhan az ember s aközt, amely megmenti. Egyaránt késznek látszott összezuzni az aggastyán homlokát, vagy megcsókolni a kezét.

Néhány pillanat mulva balkezével lassan a homlokához nyult, leemelte sapkáját, majd a karja ugyanolyan lassan visszahanyatlott és Jean Valjean balkezében sapkájával, jobbkezében a bunkóval torzult vonásai fölött égnek meredő hajjal visszaesett az előbbi figyelő magatartásába.

Ijesztő tekintete alatt a püspök mélységes békében szendergett tovább.

A holdsugár rávilágitott a kandalló fölé helyezett feszület bizonytalan körvonalaira.

Mintha csak kettőjük felé tárta volna ki karját a Megváltó, hogy az egyiket megáldja s a másiknak megbocsásson.

Egyszerre csak Jean Valjean ujra fejébe nyomta a sapkáját, majd gyors léptekkel, anélkül, hogy a püspökre pillantott volna, közelebb ment az ágyhoz, egészen az ágy fejéhez, amely fölött a szekrényke állott, fölemelte a vasrudat, hogy fölpattantsa a zárat, ám a kulcs a szekrényben volt, felnyitotta, az első, ami a szemébe villant, az ezüst evőeszköz kosara volt, magához vette, könnyelmü, nagy léptekkel, mit sem törődve azzal, hogy lármát üt, végigsietett a szobán, elérte az ajtót, visszatért az imaszobába, kinyitotta az ablakot, megragadta botját, átvetette magát az ablakpárkányon, hátizsákjába gyömöszölte az ezüstkészletet, a kosarat eldobta, végigrohant a kerten, átugrott a kert falán, mint egy tigris és elmenekült.

XII. A püspök dolgozik

Másnap, mikor a nap felkelt, monseigneur Bienvenu már a kertjében sétált. Magloire asszony magánkivül rohant feléje.

- Monseigneur! - kiabálta - nem tudja monseigneur, hova lett az ezüst evőkészlet kosara?

- De tudom - mondta a püspök.

- Hála legyen a Jóistennek - felelte a házvezetőnő. - Nem tudtam elképzelni, hová lehetett.

A püspök az imént akadt rá a kosárra egy virágágyban. Átnyujtotta Magloire asszonynak.

- Tessék - mondta.

- Mi az? - hüledezett az asszonyság. - Üres? Hát az ezüst?

- Ugy? Hát magát az ezüstnemü érdekli, - felelte a püspök. - Bizony nem tudom, hol van.

- Jóságos Isten! Ellopták! Az az ember lopta el, aki tegnap este állitott be hozzánk.

Magloire asszony öreg tagjainak minden fürgeségével egy szempillantás alatt az imaszobában termett, eltünt a benyilóban, majd visszament a püspökhöz. A püspök lehajolt és sóhajtva szemlélte azt a sarkantyuvirágot, amelyet a tok letört, amikor bedobták a virágágyba. Magloire asszony nagy sopánkodásának hallatára fölegyenesedett.

- Az az ember eltünt, monseigneur. Ellopta az ezüstkészletet.

Miközben siránkozott, pillantása a kert egyik sarkára esett, amelyen észre lehetett venni a menekülés nyomait. Egy helyen le volt ütve a vakolat a falról.

- Tessék csak nézni, ott mászott át a falon a Cochefilet közbe. Ó, a gyalázatos! Ellopta az ezüstkészletünket!

A püspök egy pillanatig hallgatott, majd Magloire asszonyra vetette komoly tekintetét s szeliden megszólalt:

- Vajjon a miénk volt-e az az ezüstnemü?

Magloire asszonynak tátva maradt a szája. Ismét csend támadt, aztán a püspök folytatta:

- Magloire asszony, helytelen volt tőlem oly soká magamnál tartogatni azt az ezüstöt. Az a szegényeket illeti. S mi volt az a tegnapi ember? Bizonyára szegény.

- Én édes Jézusom! Hiszen nem magam miatt mondom, még csak nem is a kisasszony miatt, felőlünk ugyan elvihette volna. Hanem monseigneurrel mi lesz? Mivel eszik ezentul monseigneur?

A püspök csodálkozva pillantott a házvezetőnőre.

- Ugyan, ugyan. Hiszen kapni ónevőeszközt is.

Magloire asszony a vállát vonogatta.

- Az ónnak szaga van.

- Hát vasevőeszközt.

Magloire asszony sokatmondóan huzta félre a száját.

- A vasnak mellékize van.

- Hát akkor faevőeszközt - mondta a püspök.

Néhány pillanat mulva már meg is reggelizett ugyanannál az asztalnál, amelyhez előző este Jean Valjeant ültette. Reggelizés közben monseigneur Bienvenu tréfásan felhozta nővére előtt, aki hallgatott és Magloire asszony előtt, aki bosszusan dörmögött, hogy még kanálra villára sincs szükség, hogy az ember egy darab kenyeret egy csésze tejben megmártogasson.

- Hogy is juthatott az eszébe - dünnyögte Magloire asszony, az étkezésnél felszolgálva, - ilyen embert befogadni a házába. Szállást adni neki. Még szerencse, hogy csak lopott. Jóságos Isten, megfagy a vérem, ha az eszembe jut!

A püspök nővérével együtt éppen fel akart állani az asztal mellől, amikor kopogtak az ajtón.

- Szabad - mondta a püspök.

Az ajtó megnyilott. Különös, izgatott csoport állt az ajtóban. Három ember volt, galléron fogva egy negyediket. A három ember három csendőr volt. A negyedik Jean Valjean.

Egy csendőrőrmester, aki a csoport vezetőjének látszott, belépett a szobába s katonásan tisztelegve a püspök elé állt.

- Eminenciás uram, - kezdte.

Jean Valjean, aki komoran, leverve állt, erre a szóra feltekintett. Arca elképedést fejezett ki.

- Eminenciás uram! - suttogta. - Hát nem a plébános?...

- Csönd legyen! - szólt rá az egyik csendőr. - Ez a püspök ur őeminenciája.

Eközben a püspök amily gyorsan magas kora csak engedte, a csoporthoz sietett.

- Á, ön az, - kiáltotta Jean Valjeanra pillantva. - Örvendek, hogy látom. - De hiszen én a gyertyatartókat is önnek adtam, amelyek szintén ezüstből vannak s amelyekért kétszáz frankot kaphatna. Miért nem vitte el őket az ezüstnemüvel együtt?

Jean Valjean szeme tágrameredt, oly kifejezéssel pillantott a tiszteletet parancsoló főpapra, amelyet semmiféle nyelv vissza nem adhat.

- Hát igazat mondott ez az ember, eminenciás uram? - kérdezte a csendőrőrmester. - Belénk botlott az uton. Ugy viselkedett, mint aki el akar inalni. Megállitottuk, mert gyanusnak látszott. Nála találtuk az ezüsnemüt...

- Mire ő azt mondta, - folytatta mosolyogva a püspök - hogy egy jámbor, vén paptól kapta, aki szállást adott neki éjszakára. Értem már a dolgot. De minek hozták vissza? Ez csak tévedésből történhetett.

- Eszerint engedjük utjára? - kérdezte a csendőr.

- Természetesen - felelte a püspök.

A csendőrök elengedték Jean Valjeant, aki hátratántorodott.

- Csakugyan elengednek? - kérdezte elfuló hangon, mintha álmában beszélne.

- Persze, hogy elengedünk. Nem értesz a szóbul? - mondta az egyik csendőr.

- Nehogy megint ittfelejtse a gyertyatartóit, barátom - mondta a püspök. - Vigye.

A kandallóhoz lépett, a két ezüst gyertyatartó után nyult s odavitte őket Jean Valjeanhoz. A két nő szótlan nézte, egy mozdulattal, egy pillantásukkal sem zavarták a püspököt.

Jean Valjean egész testében remegett. Révedező tekintettel, gépiesen átvette a két gyertyatartót.

- Most pedig menjen békében az utjára, gyermekem, - mondta a püspök. - Jó, hogy eszembe jut. Ha ujra meglátogatna, barátom, felesleges lesz a kerten át távoznia. Mindig az utcai kapun jöjjön és távozzon. Éjjel-nappal nyitva van, csak meg kell nyomni a kilincset.

Majd a csendőrökhöz fordult:

- Az urak is távozhatnak.

A csendőrök elmentek.

Jean Valjeant az ájulás környékezte.

A püspök hozzálépett és halkan igy szólt:

- El ne feledje, soha el ne feledje, amit megigért. Azt igérte nekem, arra fogja forditani ezt az ezüstöt, hogy tisztességes életet kezdjen.

Jean Valjean, aki egyáltalán nem emlékezett arra, hogy valamit igért volna, elképedve nézte a püspököt. A püspök nyomatékkal mondta a fentieket. S még ünnepélyesebben folytatta.

- Jean Valjean, testvérem az Urban, te már nem a bünt szolgálod, hanem a jót. Megvásároltam a lelkedet, megváltottam a sötét gondolatoktól, a romlás szellemétől s átadom Istennek.

XIII. A kis Gervais

Jean Valjean ugy hagyta el a várost, mintha szökne. Sietve indult a mezők felé azokon az utakon és ösvényeken, amelyek éppen elébe kerültek s észre sem vette, hogy lépten-nyomon arra a helyre kerül vissza, amelyet elhagyott. Itt bolyongott étlen-szomjan egész délelőtt. Az uj benyomások egész tömege rajzott fel benne. Nagyon dühös volt, de nem tudta kire. Nem tudta volna megmondani, mit érez, meghatottságot, vagy megaláztatást. Időnként furcsa ellágyulás vett rajta erőt, amely ellen egész erejéből küzdött, s amellyel szembe szegezte az elmult tiz esztendő megkérgesedését. Elgyötörte ez az állapot. Nyugtalankodva látta, hogy az a rettenetes nyugalom, amelyet igazságtalan sorsa idézett fel benne, megrendül. Nem tudta, vajjon mivel fogja ezt a nyugalmat pótolni. Néha szinte jobban esett volna, ha börtönbe viszik a csendőrök s ha nem ugy történnek a dolgok, mint ahogy történtek. Akkor nem lenne ilyen kusza állapotban. Noha már őszutója volt, itt-ott viritott a bokrok közt egy-egy elkésett virág, amelynek illata megcsapta utközben orrát, gyermekkori emlékeit juttatva eszébe. Ezek az emlékek szinte elviselhetetlenek voltak a számára, oly régóta nem gondolt reájuk.

Egész nap ilyen kifejezhetetlen gondolatok gyötörték a bensejét.

Mikor a nap lebukott nyugaton, minden kis kavics árnyékát messze teregetve, Jean Valjean egy elhagyott, felperzselt tarlón ült egy bokor mögött. Üres volt a láthatár. A messzeségben az Alpok huzódtak tova, még a távoli falvak tornya sem látszott. Jean Valjean három mérföldnyire lehetett Digne-től. A bokortól pár lépésnyire ösvény szelte át a tarlót.

Tünődése közben, melynek tárgya mégjobban megriasztotta volna azt, aki e szörnyü rongyokba öltözött emberre bukkan, vidám neszt hallott. Hátra pillantott s az ösvényen egy tizegynéhány esztendős kis savoyardot látott dudorászva közeledni, kintornával az oldalán és hátizsákkal, amelyben mormotáját vitte, ama szelid és vidám gyermekek egyikét, akik a világot járják és a térdük kilátszik lyukas nadrágjukból.

A dudorászó gyermek időnként megszakitotta utját és a néhány pénzdarabot, amit a kezében szorongatott, játszva a magasba dobta. Alkalmasint ez volt az egész vagyona. A pénzdarabok között volt egy kétfrankos is.

A gyermek anélkül, hogy Jean Valjeant észrevette volna, megállt a bokornál s megint feldobálta garasait, amelyeket eddig, elég ügyesen, kézfejjel kapott el.

Ezuttal azonban a kétfrankos pénzdarab leesett és a bokorba gurult, Jean Valjean lába elé.

Jean Valjean rátette a lábát.

A gyermek a guruló pénz után pillantott és észrevette őt.

Nem csodálkozott el, hanem odament Jean Valjeanhoz.

Teljesen elhagyatott hely volt. Ameddig a tekintet elért, sehol egy lélek a tarlón, az ösvényen. Csak egy költöző madárcsapat gyenge csivogása hallatszott, amely széditő magasan huzott tova a levegőben. A gyermek háttal állt a napnak, amely aranyba szőtte haját és vérző fénybe mártotta Jean Valjean vad vonásait.

- Adja ide a pénzemet, bácsi, - szólalt meg a kis savoyard, a gyermekek mit sem sejtő, naiv bizalmával.

- Mi a neved? - kérdezte Jean Valjean.

- Kis Gervais, bácsi.

- Eredj a dolgodra, - mondta Jean Valjean.

- Adja vissza, bácsi, a pénzemet, - kezdte előlről a fiu.

Jean Valjean lehajtotta fejét és nem válaszolt.

A fiu nem tágitott.

- A pénzemet, bácsi!

Jean Valjean a földre szegezte szemét.

- A pénzemet! - kiáltotta a gyermek - a nagy pénzemet, az ezüstpénzemet.

Jean Valjean ugy tett, mintha nem is hallaná. A gyermek rángatni kezdte ujjasát és megpróbálta elmozditani Jean Valjean szöges cipőjét a pénzről.

- Adja vissza a pénzemet, a kétfrankosomat!

A gyermek elsirta magát. Jean Valjean fölemelte fejét. Még mindig nem állt fel. Tekintete zavaros volt. Csodálkozva pillantott a fiura, aztán botja után nyult és félelmetes hangon ráorditott:

- Ki vagy?

- Én vagyok, bácsi, - felelt a fiu. - A kis Gervais. Én vagyok. Tessék visszaadni a kétfrankosomat. Tessék szives lenni elhuzni a lábát, bácsi.

Bár csak öklömnyi volt, harag fogta el, szinte fenyegető hangon folytatta:

- Nem viszi el mindjárt a lábát? Huzza odébb a lábát, ha mondom!

- Még mindig itt vagy? - förmedt rá Jean Valjean, majd hirtelen felállt, ám nem vette el lábát a pénzről és igy szólt:

- Takarodj innen!

A gyermek ijedten pillantott rá, aztán egész testében remegni kezdett, néhány pillanatig elképedten bámult az arcába, aztán lélekszakadtából szaladni kezdett, anélkül, hogy kiáltani mert volna, vagy hátra mert volna nézni.

Kis távolságnyira azonban elfult a lélegzete, meg kellett állnia s a tünődő Valjean hallotta, hogy zokog.

Néhány pillanatnyira eltünt szeme elől a gyermek.

A nap lement.

Jean Valjean körül megnőttek az árnyékok. Egész nap nem evett. Alkalmasint lázas volt.

Állt egy helyben, mióta a gyermek elmenekült, egy mozdulatot sem tett. Egyenlőtlen, nagy időközökben zihált a melle. Tiz vagy tizenkét lépésnyire meredt maga elé a tekintete, s mintha egy öreg, kék cserépdarabot tanulmányozott volna vele, amely ott hevert a füben. Egyszerre csak megborzongott, hüvösödni kezdett az est.

Homlokára huzta a sapkáját, gépiesen összevonta és begombolta zubbonyát, kilépett s lehajolt, hogy felemelje botját a földről.

Ekkor megpillantotta a kétfrankos pénzdarabot, amelyet lába mélyen beletiport a földbe s amely ott csillogott a kavicsok között.

Mintha villamos ütés érte volna. - Hát ez mi? - morogta a fogai között. Három lépésre visszatántorodott, aztán megállt s nem tudta levenni szemét arról a helyről, amelyet az imént lábával nyomkodott, mintha az ott heverő, csillogó tárgy nyitott szem volna, amely a sötétből reámered.

Néhány pillanat mulva lehajolt, görcsös mozdulattal megragadta az ezüstpénzt, fölemelkedett, a messzeségbe pillantott, kutatva nézett szét mind a négy világtáj felé, ott állt és didergett, mint valami felriasztott vad, amely menedék után kémlel.

Semmit sem látott. Alkonyodott, elhagyott, hüvös volt a tarló, a szürkületben ibolyaszinü párák kóvályogtak.

- Óh, - mondta és gyors léptekkel elindult arrafelé, amerre a gyermek eltünt. Vagy száz lépést tett, aztán megállt, szétnézett, senkit sem látott.

Tele tüdőből kiabálni kezdett.

- Kis Gervais! Kis Gervais!

Elhallgatott, feleletre várt.

Semmi válasz.

Elhagyott, barátságtalan volt a tarló. Végeláthatatlan messzeség. Nem volt más körülötte, csak a sötétség, amelyben nem különböztethetett meg semmit, mint a csend, amelyben elveszett a hangja.

Jeges szél kerekedett, amelyben gyászos életre keltek az őt környező tárgyak. A cserjék irtózatos dühvel rázták vékony kis karjaikat. Mintha csak fenyegetnének, üldöznének valakit.

Ujra nekiindult, majd futni kezdett, néha-néha megállt és félelmetes, kétségbeesett hangon kiáltott bele a magányba:

- Kis Gervais! Kis Gervais!

Ha a gyermek hallja ezt a hangot, bizonnyal megijed s nem mer mutatkozni. De a kis fiu már bizonyosan messze járt.

Egy lóháton ülő pappal találkozott. Odament hozzá és megszólitotta:

- Nem látott egy gyereket, tisztelendő ur?

- Nem én, - felelte a pap.

- Egy Gervais nevü kis fiut.

- Senkit sem láttam.

Két darab ötfrankost vett elő a zsebéből és átadta a papnak.

- Adja ezt, tisztelendő ur, a szegényeinek. Tiz év körüli fiucska volt, mormotával meg kintornával, ha jól emlékszem, tisztelendő ur. Ment, mendegélt, olyan savoyard fiu lehetett.

- Nem láttam.

- Kis Gervais a neve. Nem a környékről való? Nem tudná megmondani?

- Ha ugy áll a dolog, amint mondja, barátom, akkor valami idegen fiucska lehetett. Csak ugy kóborol a vidéken. Az ilyeneket nem ismeri az ember.

Jean Valjean heves mozdulattal ujabb két ötfrankos tallért vett elő zsebéből, s átadta őket a papnak.

- A szegényeinek, - mondta, majd szinte önkivületi állapotban hozzátette: - Tartóztasson le, tisztelendő ur, tolvaj vagyok!

A pap rémülten vágta lova szügyébe a sarkát és elvágtatott. Jean Valjean tovább rohant abban az irányban, amelyben elindult.

Jódarab utat tett meg, nézelődve, szólongatva, kiabálva, de senkivel sem találkozott. Két-három izben elkezdett szaladni egy-egy tárgy felé, amely a messzeségben fekvő, vagy kuporgó lényhez hasonlitott. De csak bozótok voltak, vagy kiálló kődarabok. Három ösvény kereszteződéséhez ért s megállt. A hold felkelőben volt. Elnézett a messzeségbe, utoljára kiáltotta:

- Kis Gervais, kis Gervais, kis Gervais!

Kiáltása visszhangtalanul szállt el a ködben, suttogva ismételgette: - Kis Gervais, gyenge, alig hallható hangon. Ez volt az utolsó erőfeszitése. Térdei hirtelen megroggyantak, mintha rossz lelkiismeretének láthatatlan sulya alatt görnyedne meg, kimerülten egy nagy kőre rogyott, hajába mélyesztette kezét, arcát térdei közé temette és igy kiáltott fel:

- Nyomorult vagyok!

Ugy rázta a sirás, hogy csaknem a szive szakadt bele. Tizenkilenc esztendő óta most sirt először.

Mint láttuk, Jean Valjean ugy távozott a püspöktől, hogy minden eddigi meggyőződésétől megvált. Nem tudta, mi történik vele. Fellázadt az aggastyán angyali tette és szelid szavai ellen. „Megigérte nekem, hogy tisztességes emberré lesz. Megvásárlom a lelkét. Megváltom a gonosz szellemtől és a Jóistennek ajánlom.” Egyre ezek a szavak jártak az eszében. E mennyei irgalommal a gőgöt szegezte szembe, mely bennünk mintegy utolsó mentsvára a gonosznak. Homályosan érezte, hogy a pap bocsánatánál hatalmasabb támadás, félelmetesebb ostrom még soha nem rázta meg a lelkét; hogy csökönyössége menthetetlen, ha ellenáll az irgalomnak, mig ha enged, meg kell válnia attól a gyülölettől, amelyet a többi ember cselekedetei váltottak ki belőle annyi esztendőn át s amelyhez hozzászokott; hogy most győznie vagy buknia kell; hogy most harc folyik, rettenetes és döntő küzdelem, a saját gonoszsága és a püspök jósága között.

Ily megvilágulások közepette tántorgott, mint a részeg. Igy ment tétova tekintettel s vajjon volt-e határozott képzete arról, hogy milyen eredményt hozhat számára dignei kalandja? Hallotta-e azt a rejtelmes zugást, mely az élet bizonyos ünnepélyes pillanataiban figyelmezteti, vagy nyugtalanitja az embert? Vajjon fülébe sugta-e a hang, hogy sorsának legünnepélyesebb óráját éli, hogy számára nincs többé középut, hogy vagy a legjobb ember lesz, vagy a leggonoszabb, hogy most vagy felül kell emelkednie a püspökön, vagy mélyebbre kell zuhannia a legutolsó fegyencnél is, hogy ha jó ember akar lenni, angyallá s ha rossz, szörnyeteggé kell válnia?

Ujból fel kell vetnünk itt azokat a kérdéseket, amelyekkel már szembenéztünk egyszer: vajjon derengett-e homályosan a lelkében mindennek némi fogalma? Annyi bizonyos, hogy a szerencsétlenség, mint már mondottuk, kineveli az értelmet. Mindazonáltal kétséges, hogy vajjon Jean Valjean tisztában volt-e mindazzal, amiről beszélünk. Ha fel is támadtak benne ezek a gondolatok, inkább csak sejtette, mintsem látta őket és ezek a gondolatok elviselhetetlen, már-már fájdalmas zavarba ejtették. Azt az alaktalan és sötét valamit, amit fegyháznak neveznek, elhagyta, a püspök fájdalmat okozott lelkének, mint ahogy a nagyon erős fény is bántja a sötétséghez szokott szemet. Jövendő élete, mely tiszta sugárzással kinálgatta magát, reszketéssel, szorongással töltötte el. Egyáltalán nem tudta már, hogyan áll sajátmagával. Mint valami baglyot, amely hirtelen a felkelő napba pillant, a fegyencet elkápráztatta s szinte megvakitotta az erő.

Csak egy dolog volt bizonyos, csak egyben nem kételkedett, abban, hogy ő már nem a régi ember, hogy minden megváltozott benne, hogy nem áll módjában ráhazudtolni arra a tényre, hogy a püspök beszélt vele s a szivéhez szólott.

Ebben a lelkiállapotában akadt utjába a kis Gervais, akinek ellopta a kétfrankosát. Miért tette? Nem tudta volna megmondani. Tán ez volt a fegyházból hozott gonosz gondolatok utolsó megnyilvánulása, végső erőfeszités, annak a maradványa vagy inditóoka, amit a fizikában ugy hivnak, tehetetlenségi erő? Ez volt, vagy talán még ennyi sem. Mondjuk inkább azt, hogy nem is ő lopott, nem ő, az ember, hanem az állat, amely ösztönből és megszokásból nyomta rá ostobán a lábát a pénzre, miközben értelme az uj és még sohasem hallott kisértésekkel küzködött. Mikor értelme magára ébredt s felfogta állati cselekedetét, Jean Valjean rettegve riadt vissza és felsikoltott döbbenetében.

Különös jelenség, amely csak abban a helyzetben vált lehetségessé, amelyben leledzett.

Mikor ellopta a gyermek pénzét, olyan tettet követett el, amelyre már nem volt képes.

Akármiként áll a dolog, utolsó gaztette döntő hatással volt rá. Ez a cselekedet hirtelen behatolt értelme káoszába s rendet teremtett benne, félresöpörte a sürü homályt s a másik oldalon összeterelte a világosságot s ugy hatott lelkére ebben az állapotban, mint bizonyos kémiai reakció holmi zavaros vegyülékére, amelyből az egyik elem kicsapódik, a másik megtisztul.

Mindenekelőtt még mielőtt magábamélyedt és gondolkodott volna, kétségbeesetten igyekezett megtalálni a gyermeket, mintha az életről volna szó, hogy visszaadja a pénzét. Majd amikor látta, hogy ez kilátástalan és hiábavaló dolog, csüggedten állt meg. Mikor felkiáltott: nyomorult vagyok! Olyannak látta magát, amilyen volt, de már oly messze volt magától, hogy szinte kisértetnek tünt, ugy, mintha egy más hus-vérember állna előtte, bottal a kezében, begombolt zubbonyban, lopott tárgyakkal teletömött zsákkal a hátán, határozott és komor vonásokkal, elvetemült terveket forgatva fejében, egy ocsmány fegyenc; akinek Jean Valjean a neve.

Határtalan szerencsétlensége, mint már megjegyeztük, látomásokat ébresztett benne. Ez is látomásféle volt. A szó szoros értelmében maga előtt látta Jean Valjean komor arcát. Egy pillanatig szinte azon tünődött, ki ez az ember, akitől ugy borzad.

Agya ama viharos és mégis borzalmasan nyugodt pillanatok egyikét élte át, amelyben olyan mély merengés fog el bennünket, hogy egészen magába temeti a valóságot. Nem látjuk a körülöttünk lévő tárgyakat és lelkünk ábráit vetitjük ki a külvilágba.

Igy nézett szembe magával s ugyanakkor a hallucináció mögött valami rejtelmes mélységben fényt látott felvillanni, amelyet első pillanatban fáklyának vélt. Ahogy figyelmesebben szemügyre vette ezt a világosságot, amely lelkiismerete mélyéből bukkant fel, rájött, hogy emberalakja van, hogy a fáklya a püspök.

Lelkiismeretével egymásután vette szemügyre az előtte álló két férfit, a püspököt és Jean Valjeant. Csak az első oszlathatta el a másodikat. Ama különös tünemény révén, amely az ilyen elragadtatás sajátossága, minél tovább merengett, annál nagyobb lett a püspök, annál ragyogóbb, mig Jean Valjean egyre jobban zsugorodott össze, egyre jobban halaványodott. Csakhamar olyanná lett, mint az árnyék. Egyszerre csak eltünt. Csak a püspök maradt.

És fenséges ragyogással töltötte be a nyomorult lelkét.

Jean Valjean sokáig zokogott. Forró könnyeket ontott, nyögve sirt, elengedve magát, mint az asszony, riadtan, mint a gyermek.

Miközben sirt, egyre világosabbakká váltak gondolatai, lelkét különös ragyogás, elragadó és félelmetes világosság töltötte be. Elmult élete első vétke, hosszu vezeklése, külső eldurvulása, belső megmakacskodása, szabadonbocsáttatása, melyhez annyi bosszutervet füzött, a püspök házában történt dolgok, utolsó cselekedete, amellyel egy gyermek kétfrankosát ellopta, e gyáva s elvetemült bün, amelyet a püspök bocsánata után követett el, mindez eszébe jutott s világosan előtte állt, de olyan megvilágitásban, amilyet soha nem észlelt eddig. Áttekintette életét és szörnyünek találta. Lelkébe tekintett és megborzadt. Ám ennek ellenére szelid fényben uszott élete és lelke. Mintha paradicsomi fényben látná a sátánt.

Hány óra hosszat zokogott? Mit csinált, mikor kisirta magát? Merre ment? Senki sem tudja. Csak annyi bizonyos, hogy a postakocsis, aki ezen az éjszakán ellátta a szolgálatot s Grenoble-ből indulva utnak, hajnali három órakor érkezett Dignebe, a püspöki palota utcájában egy embert pillantott meg, aki a járdán térdelve imádkozott a sötétben Bienvenu őeminenciája háza előtt.

HARMADIK KÖNYV

1817.

I. 1817.

1817 az az esztendő, amelyet XVIII. Lajos bizonyos királyi hetykeséggel, amely csupa gőg volt, uralkodása huszonkettedik esztendejének nevezett. Ebben az évben tett Bruguière de Sorsum ur nagy hirre szert. A borbélyok, a hajpor és a királyi fenség visszatérésében reménykedve, liliomokkal diszes azurkék szinre festették üzleteiket. Ebben a bizakodó időben Lynch gróf minden vasárnap ott ült a Saint-Germaine-des-Prés templomban a kegyurak padján, mint egyházatya a francia pairek öltözékében, vörös szalaggal, hosszu orral s olyan gőgös profillal, amilyen csak annak lehet, aki dicső tettet hajtott végre. A dicső tett, amelyet Lynch ur végrehajtott, a következő volt: 1817 március 12-én mint bordeaux-i polgármester kissé nagyon is hamar adta át a várost Angoulème hercegnek. Ezért lett főrend. 1817-ben a négy-hatéves gyermekeknek hatalmas maroquin bőrből készült fülvédős sapkát nyomtak a fejükbe, amik többé-kevésbé eszkimó kucsmákhoz hasonlitottak. A francia hadsereg fehér egyenruhában járt, mint az osztrák. Az ezredeket légióknak nevezték. Számok helyett a megyék neveit viselték. Napoleon Szent Ilona szigetén volt s minthogy Anglia vonakodott zöld posztót kiutalni a számára, kifordittatta régi ruháit. 1817-ben Pellegrini énekelt, Bigottini kisasszony táncolt; Potier uralkodott; Odry még nem tünt fel; Foriosó asszonyt Saqui asszony követte. Még sok porosz tartózkodott Franciaországban. Delalot ur személyiség volt. A törvényes királyság azzal szilárditotta meg helyzetét, hogy Pleigniernek, Carbonneau-nak és Tolleronnak előbb a kezét, majd a fejét vágatta le. Talleyrand herceg főkancellár és Louis abbé, a leendő pénzügyminiszter egymás szeme közé nevettek, mint az augurok. Mindketten résztvettek 1790 julius 14-én a szövetségi ünnep miséjén, a Marsmezőn. Talleyrand mondta a misét, mint püspök, Louis pedig mint diakonus segédkezett neki. 1817-ben annak a Marsmezőnek sétányain hatalmas fahengereket lehetett látni, amint ott hevertek az esőben, ott korhadtak a füben, kékre festve az aranyozott sasok és méhek megkopott nyomaival. Ezek az oszlopok voltak, amelyek két esztendővel előbb a császári emelvényt támasztották a Májusi Ünnep alkalmából. Imitt-amott megfeketedtek az osztrák tábortüzek füstjétől, mert az osztrákok ott tanyáztak a Gros-Caillou közelében. Két-három oszlopot is tüzeltek az osztrákok, a császáriak melengették mellettük széles tenyerüket. A Májusi Ünnep azért érdemel emlitést, mivel juniusban zajlott le a Marsmezőn. 1817-ben két dolog örvendett népszerüségnek: a Voltaire-Touquet és a Charte-ről elnevezett burnótszelence.

A párisiakat utoljára Dautun gaztette hozta izgalomba, aki fivérének levágott fejét a Marche aux Fleurs vizmedencéjébe dobta. A hadügyminisztérium vizsgálatot rendelt el a Meduza nevü szerencsétlen fregatt dolgában, ami Chaumareix fejére szégyent, Géricault-nak dicsőséget hozott. Selves ezredes Egyiptomba ment, hogy Szolimán pasa legyen belőle. A Palais des Thermes a rue de la Harpe-on valami dongár mühelye volt. A Hotel de Cluny nyolcszögletü tornyának lapos tetején még látni lehetett azt a kis deszkaalkotmányt, amely Messier-nek, XVI. Lajos tengerészeti csillagászának observatóriuma volt. Duras hercegnő égszinkék selymes és X-lábu butorokkal berendezett fogadószobájában három-négy bizalmasának felolvasta a még kiadatlan Ourika-t. A Louvre homlokzatáról levakarták az N. betüt. A Pont d’Austerlitz nevet változtatott s a Pont du Jardin du Roi nevet vette fel, kétszeres talánnyá válva s megtagadva ugy az austerlitzi hidat, mint a füvészkertet. XVIII. Lajos, miközben körmével jegyeket huzogatott Horatiusába, egyre azokkal a hősökkel foglalkozott, akikből császárok s azokkal a csizmadiákkal, akikből trónvárományosok lettek. Csak két dolog aggasztotta: Napoleon és Bruneau Mathurin. A francia akadémia a következő pályakérdést tüzte ki: Miért boldogit a tudományos pálya? Bellart ur hivatalosan nagy szónok volt. Árnyékában már sarjadozott Broe jövendőbeli államügyész, Paul Louis Courier szarkazmusának céltáblája. Élt egy ál-Marchangy, akinek d’Arlincourt lesz a neve. Claire d’Albe és Malek-Adel remekmüvek voltak. Cottin asszonyt a kor legjobb irójának tartották. Az Institut törölte tagjai sorából Bonaparte Napoleon akadémikust. Egy királyi rendelet tengerészeti főiskolát állitott fel Angoulème-ben. Mivel az angoulème-i herceg nagy admirális volt, tehát Angoulème városának minden jogcime megvolt arra, hogy tengeri kikötő legyen s enélkül a monarchikus elv csorbát szenvedett volna. Minisztertanács elé vitték azt a kérdést, vajjon eltürje-e a kormány azokat a Franconi-féle hirdetéseket, amelyek mülovar-mutatványokat ábrázolnak és amelyek körül összecsődül az utcák csőcseléke. Paër ur, az Agnese szerzője, szegletes arcu, biborcsókos bácsi, vezényelte Sassenaye márki intim hangversenyeit a rue de la Ville-l’Évèquen. Minden fiatal leány a L’Ermite de Saint-Avelle-t dalolta, szövege Geraud Edmondtól. A Le Nain Jaune átalakult Miroirrá. A Lemblin-kávéház törzsvendégei a császár hivei voltak, mig a Valois-kávéház hivei a Bourbonokhoz huztak. Éppen az imént házasitották össze valami sziciliai hercegnővel Berry herceget, akit a háttérből Louvel már szemmel tartott. Egy esztendeje, hogy madame de Staël meghalt. A testőrgárda kifütyülte Mars kisasszonyt. A nagy napilapok összezsugorodtak. Az alakjuk kicsiny volt, de a szabadságuk nagy. A Constitutionel konstitucionális volt. A La Minerve Chateaubriand-t Chateaubriant-nak nevezte. Ezen a t-n sokat nevettek a nagy iró rovására a polgárok. A megfizetett lapokban prostituált ujságirók szidalmazták az 1815-ös év számüzöttjeit. Davidnak nem volt tehetsége, Arnault nem volt szellemes, Carnot nem volt becsületes. Soult nem nyert csatát, igaz, hogy Napoleon sem volt lángelme. Köztudomásu, hogy a számüzöttek ritkán kapják meg a nekik postán küldött leveleket, mert a rendőrség szent kötelességének tartja, hogy elfogadja azokat. Nem uj dolog. Már a számüzött Descartes is panaszkodott emiatt. Ám amikor David valamelyik belga ujságban panaszkodott, hogy nem kapja meg a hozzá irt leveleket, a royalista lapok kigunyolták és nevetségessé tették a számüzöttet. Egy szakadék választotta el azokat az embereket egymástól, akik királygyilkosokról, vagy szavazókról, ellenségről, vagy szövetségesekről, Napoleonról, vagy Bounaparteről beszéltek. Minden józaneszü ember egyetértett abban, hogy XVIII. Lajos király, akit „a Charte halhatatlan szerzőjének” neveztek, örökre véget vetett a forradalmi mozgalmaknak. A Pont Neuf töltésén belevésték a IV. Henrik szobrára váró talapzatba a „redivivus” szót. Piet ur kezdte összeállitani a rue Therèse 4. számu házában kupaktanácsát, hogy a monarchiát megszilárditsa. A jobboldal vezérei sulyos helyzetekben azt mondogatták, „irni kell Bacot-nak”. Canuel, O’Mahony és Chappedelaine urak a király fivérének némi támogatásával megpróbálkoztak azzal, ami később a vizparti összeesküvéssé fejlődött. A Fekete Tü szintén összeesküvést szőtt. Delaverderie összeszürte a levet Trogoffal. Decazes ur volt uralmon, aki bizonyos mértékben liberális volt. Chateaubriand minden reggel ott állt ablakában a rue Saint Dominique 27-es számu házában, térdnadrágban és papucsban, selyemkendővel lekötött ősz hajával, szemével egy tükörbe meredve, előtte nyitott fogorvosi szerszámkészlet és a fogait sikálva, mert remek fogai voltak, diktálta Pilorge urnak, titkárának a La Monarchie selon la Charte javitott szövegét. A befolyásos kritika Lafont fölébe helyezte Talmának. De Féletz ur A-val szignálta cikkeit, Hoffmann ur Z-vel. Charles Nodier, a Therèse Aubert-t irta. A válást eltörölték. A liceumokat kollégiumoknak nevezték. A kollégisták, akiknek a gallérján aranyliliom diszlett, egymás hajába kaptak a római király miatt. A királyi palota titkos rendőrsége bemutatta Madame őkirályi fenségének az orleansi herceg mindenfelé kiállitott képét, aki szebben feszitett huszártábornoki egyenruhájában, mint Berry herceg dragonyostábornokiban, ami föltétlenül sulyos sérelem. Páris városa saját költségén ujra aranyoztatta az Invalidusok dómjának kupoláját. Komoly férfiak azon vitatkoztak, mit tenne ebben vagy abban a helyzetben de Trinquelague ur; Clauser de Montas ur bizonyos kérdésekben eltért Clausel de Cousergues ur nézeteitől; de Salaberry ur elégedetlenkedett. Picard, a szinész, aki tagja volt az Akadémiának, ahová Molière, a szinész nem tudott bejutni, előadatta a Les deux Philibert-et az Odéonban, amelynek homlokzatán a leszedett betük nyoma még világosan mutatta a felirást: THÉATRE DE L’IMPÉRATRICE. Ki Bugnet de Montarlot mellett foglalt állást, ki ellene. Fabvier pártütő, Bavoux forradalmár volt. Pélicier könyvkereskedő kiadta Voltaire müveit, ezzel a cimmel: Voltairenek, a francia akadémia tagjának müvei. „Igy inkább vásárolják”, mondta a naiv kiadó. A közvélemény azt tartotta, hogy Loyson Charles ur lesz a század legnagyobb lángelméje. Már beléje mart az irigység, ami a dicsőség jele. Ezt a verset faragták róla:

Akárhogy repül is, Loyson lába csámpás.

Minthogy Fesch bibornok nem akart lemondani állásáról, de Pins ur, Amasie érseke adminisztrálta a lyoni egyházmegyét. Franciaország és Svájc összekülönböztek a dappesi völgy miatt, amire Dufour kapitány, a későbbi tábornok, röpirata adott okot. Saint-Simon ismeretlenül épitgette fenséges ábrándjait. Ült a Tudományos Akadémiában egy hires Fourier, akit az utókor elfelejtett s egy padlásszobában lakott egy ismeretlen Fourier, akinek emlékét megőrzi a jövő. Lord Byron kezdett feltünni. Millevoye egy költeményének jegyzetében ily szavakkal ad róla hirt Franciaországnak: „Bizonyos Lord Baron”. David d’Angers megpróbálkozott a márványfaragással. Caron abbé a szeminaristák intim körében a rue des Feuillantines-ban magasztalóan emlékezett meg egy ismeretlen papról, Felicité Robertről, akiből később Lamennais lett. A Tuileriák ablakai alatt a Pont Royaltól a Pont Louis XV-ig valami füstölgő, kattogó masina uszott fel-alá a Szajnán, mint valami lubickoló kutya. Nem éppen sokat igérő szerkezet volt, amolyan játékszerféle, valami ábrándos feltalálónak agyréme, utópia: egy gőzhajó. A párisiak közönnyel nézték a haszontalanságot. Vaublanc ur, aki csinnyel, rendeletekkel és tömeges kinevezésekkel reformálta az Institutot, aki egész sereg embert tett meg akadémikussá, maga hoppon maradt s nem tudott akadémikussá lenni. A Faubourg Saint-Germain és a Marsan pavillon Delaveau urat szerette volna rendőrfőnökül ájtatossága miatt. Dupuytren és Récamier hajbakaptak az orvosegyetem nagy előadótermében és ököllel fenyegették egymást, Jézus Krisztus isteni volta miatt. Cuvier egyik szemével a Genezisre, a másikkal a természetre sanditva meg akarta nyerni a vakbuzgó reakciót, összhangzásba hozta az ásatag állatokat a bibliai szöveggel s Mózes könyvét mastodontokkal igazolta. François de Neufchâteau ur, Parmentier emlékének buzgó ápolója, fáradhatatlanul erőlködött, hogy a burgonyát parmentière-nek nevezzék, de nem ért el eredményt. Gregoire abbé, néhai püspök, néhai konvent tag, néhai szenátor a royalista polémiában „a gyalázatos Gregoire”-rá csuszott le. Ezt a kifejezést „lecsuszott”, amelyet használtunk, Royer-Collard ur neologizmusnak bélyegezte meg. A Pont d’Iéna harmadik boltive alatt fel lehet ismerni fehérségéről azt az uj követ, amellyel két évvel ezelőtt betömték az aknalyukat, amelyet Blücher furatott, hogy felrobbantassa a hidat. Biróság elé állitottak egy embert, aki mikor Artois grófját látta belépni a Notre Dame-ba, igy kiáltott fel: Teringettét! mégis csak szebb idő volt az, mikor Bonaparte Talmával ment karonfogva a Bal-Sauvage-ba. Lázitó szavak, hathónapi fogház. Az árulók szint vallottak. Emberek, akik valamely ütközet előestéjén pártoltak át az ellenséghez, egyáltalán nem rejtegették árulásuk jutalmát és szemtelenül mutatkoztak fényes nappal vagyonuk és méltóságuk cinizmusában; Ligny és Quatre-Bras szökevényei megfizetett aljasságuk pimaszságával fitogtatták monarchista odaadásukat s meztelenre vetkőztek, megfeledkezvén arról, mi van fölirva az angliai nyilvános illemhelyek belső falára: Please adjust your dress before leaving.[5]

Ime, ez az, ami összevissza, egymás hegyen-hátán fenn uszik az elfelejtett 1817-es esztendő történetéből. A történetirás ugyszólván teljesen elhanyagolja ezeket az apróságokat, mert nem is tehet egyebet, hiszen akkor vége-hossza nem volna. Ám ezek a részletek, amelyeket helytelenül neveznek apróságoknak, - nincsenek apróságok az emberiség életében, mint ahogy nincsenek apró levelek a növényvilágban - igen hasznosak. Az évszázadok arculata az egyes esztendők fizionómiájából alakult ki.

Ebben az 1817-es esztendőben négy párisi fiatalember „nagyszerü tréfát” követett el.

II. Dupla négyes

E négy párisi fiatalember közül egyik Toulouseban, a másik Limogesban, a harmadik Cahorsban, a negyedik Montauban-ban született. De diákok voltak s aki diák, az párisi. Párisban tanulni annyi, mint Párisban születni.

Négy jelentéktelen fiatalember. Mindenki látott már ilyeneket. Négy hétköznapi figura. Nem voltak sem jók, sem rosszak, sem tudósok, sem tudatlanok, nem voltak lángelmék és nem voltak tökkelütöttek. Annak a bájos áprilisnak a szépsége volt rajtuk, amit husz évnek neveznek. Négy jött-ment Oszkár volt, mert ebben a korban még nem voltak Arturok. Füstöljétek el értük Arábia illatszereit, zengett a románc, Oszkár jön, Oszkár, mindjárt meglátom őt! A kor rajongott Ossianért, a divat Skandinávia volt és Kaledónia, az eredeti angol divat csak később érvényesült s az első Artur, Wellington, csak a minap nyerte meg a waterlooi csatát.

A négy Oszkár közül a toulouseinak Tholomyès Félix, a cahorsinak Listolier, a limogesinak Fameuil, a montaubaninak Blachevelle volt a neve. Természetesen mindegyiknek volt kedvese. Blachevelle Favouritet szerette, akit azért hivtak igy, mert járt Angliában; Listolier Dahliát imádta, akinek virágnév volt az álneve, Fameuil Zéphinet bálványozta, ami Joséphine röviditése, Tholomyèsnek Fantine volt a kedvese, akit a szőkének hivtak, szép, aranyszinü fürtjei miatt.

Favourite, Dahlia, Zéphine és Fantine elbüvölő, illatos, sugárzó négy teremtés volt, még afféle munkásnők, akik nem tettek le végleg a varrótüről, noha szerelmi kalandjaik miatt felhagytak a munkával, ám arcukon még látszott a munka derüjének némi nyoma, lelkükben még volt valami abból a zsenge tisztességből, amely a nőben tuléli az első elbukást. Négyük közül egyiküket a fiatalnak hivtak, mert a legfiatalabb volt, másikukat pedig az öregnek. Az öreg huszonhárom éves volt. Hogy semmit se hallgassunk el: az első három tapasztaltabb, könnyelmübb volt és jobban elmerült az élet forgatagában, mint a szőke Fantine, aki még első illuzióiban élt.

Dahliáról, Zéphine-ről, főként pedig Favourite-ról már nem mondhatnák el ugyanezt. Alig induló regényükben már nem egy epizód zajlott le s szerelmesük, akinek az első fejezetben Adolphe volt a neve, a második fejezetben Alphonse néven, a harmadikban Gustave néven szerepelt. A szegénység és a kacérság rossz két tanácsadó. Egyik duzzog, a másik hizelkedik s a szegény lányoknak mindkettő halkan a fülébe suttog, ha szépek. E rosszul őrzött lelkek hallgatnak rájuk. Ezért buknak el, ezért kövezik meg őket. Az érintetlenség és megközelithetetlenség fenkölt piedesztáljáról nézik le őket. Jaj, ha a Jungfrau haragos kedvében van!

Zéphine és Dahlia bámulta Favourite-ot, mivel az már járt Angliában. Ő korán tett szert saját otthonra. Apja goromba, nagyszáju, vén matematika-tanár volt; nőtlen ember, aki kora ellenére szoknyák után szaladgált. Ez a tanár fiatal korában észrevette, hogy a szobalány szoknyája fennakadt a kályhaellenzőn. Erre az incidensre beléje szeretett.

Ebből az ügyből született Favourite. A leány néha találkozott apjával, aki udvariasan köszöntötte. Valamelyik reggel egy ájtatosképü vénasszony állitott be hozzá s igy szólt:

- Nem ismer, kisasszony?

- Nem.

- Az anyád vagyok.

Azzal a vénasszony az almáriumhoz lépett, kinyitotta, evett-ivott, elhozatta az ágynemüjét, beköltözött. E mogorva és alázatos anya sohasem beszélt Favourite-tal, órákhosszat hallgatott, reggelizett, ebédelt, vacsorált négy helyett s aztán lement társalogni a kapushoz és pletykázott a lányára.

Dahliát az hajtotta Listolier és talán mások karjaiba, az hajtotta a semmittevésbe, hogy nagyon szép, rózsaszinü körmei voltak. Hogyan is dolgozhatott volna ilyen körmökkel? Aki erényes akar maradni, az ne kimélje a kezét. Zéphine azzal hóditotta meg Fameuilt, hogy igen kacéran és behizelgően tudta mondogatni ezt a két szócskát: igen, uram.

A fiatal urak cimborák voltak, a fiatal hölgyek barátnők. E szerelmek mindig ily barátságokkal párosulnak.

Más dolog okosnak, más dolog eszesnek lenni. Bizonyitéka ennek, hogy kifogásolható szerelmi viszonyaik ellenére, Favourite, Zéphine és Dahlia eszes leányok voltak, Fantine pedig okos leány.

Okos? kérdezhetné valaki. Hát Tholomyès? Salamon azt mondaná erre, hogy a szerelem hozzátartozik az okossághoz. Mi csak annyit mondunk, hogy Fantine szerelme első szerelem, kizárólagos szerelem, hü szerelem volt.

Négyük közül ő volt egyedül az, akit csak egy férfi tegezett.

Fantine ama teremtések közé tartozott, akik ugyszólván a nép talajából virulnak fel. A társadalom sötétjének feneketlen mélységéből sarjadt, homlokán a névtelenség és ismeretlenség jegyével. Montreuil-sur-mer-ben született. Kik voltak a szülei? Ki mondhatná meg? Apját-anyját senki sem ismerte. Fantine volt a neve. Miért éppen Fantine? Mert mindig igy hivták. Még a Directoire korában született. Családneve nem volt, mert nem volt családja, keresztneve nem volt, mert az egyház szünetelt. Az lett a neve, amit az első ember, aki kicsi korában, mikor meztelen lábacskákkal tipegett az utcán, reáakasztott. Ugy szerezte a nevét, mint ahogy eső csurgott a homlokára, ha esett. A kis Fantine-nak szólitották. Többet senki sem tudott róla. Igy került bele ez a teremtett lény az életbe. Fantine tizesztendős korában elhagyta a várost s egy környékbeli gazdálkodóhoz állt szolgálatba. Tizenötéves korában feljött Párisba „szerencsét csinálni”. Fantine szép volt s ameddig lehetett, megőrizte szüzességét. Csinos, szőke leány volt, villogó fogsorral. Hozománya arany és gyöngy volt, de aranyát a fején, gyöngyeit a szájában hordta.

Dolgozott, hogy meg tudjon élni. Majd, hogy meg tudjon élni, - hiszen a sziv is éhezik - beleszeretett valakibe.

Tholomyèsbe szeretett bele.

A férfi számára futó viszony volt, a leány számára szenvedély. A Quartier Latin diákoktól és grisette-ektől nyüzsgő utcái tanui voltak az ábránd kezdetének. A Pantheon dombjának utvesztőiben, ahol annyi kaland szövődik és oldódik Fantine sokáig menekült Tholomyès elől, de ugy, hogy mindig összeakadtak. Van a menekülésnek egy fajtája, amely üldözésnek látszik. Szóval az idill létrejött.

Blachevelle, Listolier és Fameuil egy kompániát alkottak, amelynek Tholomyès állott az élén. Ő volt az eszük.

Tholomyès tipikus öregdiák volt; vagyonos fiu; négyezer frank járadéka volt; négyezer frank járadék botrányosan sok a Montagne Sainte Geneviève-en. Tholomyès harmincesztendős, meglehetősen kiélt világfi volt, arca ráncos, több foga hiányzott, erősen kopaszodott s cinikusan mondogatta magában: Harminc évvel kopasz, negyven évvel roggyant. Emésztése nem volt egészen rendben és az egyik szeme állandóan könnyezett. De minél jobban tünedezett az ifjusága, annál hangosabban fitogtatta jókedvét. Fogait élcekkel, haját jókedvvel, egészségét gunnyal, szeme könnyezését szüntelen hahotával pótolta. Rokkant volt, de virult. Időnek előtte távozni készülő ifjusága rendben vonult vissza, fel-felcsattanó nevetéssel, lobogó jókedvvel. Egy darabját a Vaudeville utasitotta vissza. Időnként közepes verseket irt. Egyébként pedig fölényesen kételkedett mindenben, ami nagy kvalitás a gyengék szemében. Szóval, mivel irónikus és kopasz volt, ő lett a vezér. Iron angol szó s annyit tesz, mint vas. Innen származna az irónia kifejezés?

Egy napon Tholomyès félrehuzta három barátját, jelentős mozdulatot tett és igy szólt:

- Idestova egy esztendeje, hogy Fantine-nak, Dahliának, Zéphine-nek és Favourite-nak meglepetéssel tartozunk. Ünnepélyesen megigértük nekik. Folyton céloznak rá, különösen előttem. Mint ahogy Nápolyban sápitoznak a vénasszonyok szent Januáriusnak: Faccia gialutta, fa o miracolo! Sárga arc, tégy csodát! A hölgyek állandóan azon sopánkodnak: Tholomyès, mi lesz a meglepetéssel? Közben szüleinktől leveleket kapunk. Kétoldali támadás. Azt hiszem, itt a pillanat. Beszéljük meg a dolgot.

Tholomyès lehalkitotta a hangját és rendkivül titokzatosan valami olyan vidámat mondott, hogy a négy ifju hangos és lelkes hahotában tört ki egyidejüleg és Blachevelle hangosan felkiáltott:

- Ez aztán az ötlet!

Egy füstös kocsma került az utjukba, bementek s további tanácskozásuk beleveszett a homályba.

Ennek a homálynak az eredménye a következő vasárnapi pompás kirándulás, amelyre a négy fiatalember hivta meg a négy fiatal hölgyet.

III. Ki-ki a párjával

Ma már nehéz elképzelni, mi volt az negyvenöt évvel ezelőtt, ha diákok és grisette-ek kirándultak a szabadba. Párisnak azóta megváltozott a környéke. Egy félszázad óta tökéletesen átalakult a város vidéke. Ahol kakuk szólt, most vonat robog, ahol postahajó járt, most gőzhajó közlekedik; ma Fécamp jelenti azt, ami valamikor Saint-Cloud volt. 1862 Párisának Franciaország a környéke.

A négy pár hüségesen végigcsinált minden, a kiránduláshoz tartozó és akkoriban elképzelhető bolondságot. Éppen akkor kezdődött a vakáció; meleg, derüs nyári nap volt. Előző napon Favourite, az egyedüli, aki irni tudott közülük, a következő levélkét küldte Tholomyèsnek négyük nevében: Ki korán kel, aranyat lel. Ezért már reggel öt órakor talpon voltak. Azután kimentek Saint Cloudba, megtekintették a kiszáradt vizmedencét s igy kiáltottak föl: - Jaj, de szép volna, ha müködne a szökőkut! - Megebédeltek a Szerecsen Fej-nél, ahol még akkoriban Gastaing nem járt, karikajátszmával szórakoztak a nagy medence melletti pagonyban, felmentek Diogenes lámpájához, roulette-eztek a sèvresi hidnál, virágot szedtek Puteaux-ban, pojácákat vásároltak Neuillyben, rengeteg almáslepényt ettek mindenütt és végtelenül boldogok voltak.

A leányok ugy csacsogtak és fecsegtek, mint a kiszabadult fülemülék. Megrészegedtek a szabadságtól. Folyton hátbavágták a fiatalembereket. Ó, élet hajnali mámora! Imádandó esztendők! A szitakötők szárnya rezzen. Akárki légy, emlékszel-e, mondd? Jártatok-e a cserjésben, az ágakat félrehuzva, hogy bele ne csapódjatok abba a bűbájos leányba, aki mögöttetek jön? Csusztatok-e le kacagva esőáztatta lejtőn az imádott nővel, aki a kezetek szorongatja és sikoltoz: jaj, az uj cipőm, hogy tönkremegy!

Mondjuk meg mindjárt, hogy ez a vidám kellemetlenség, a zápor, megkimélte a jókedvü társaságot, jóllehet Favourite induláskor oktató, anyai hangon jegyezte meg:

- Csigák mászkálnak az ösvényeken. Ez esőt jelent, gyerekek!

Mind a négyen csodaszépek voltak. Egy jó öreg klasszikus költő, akinek akkoriban nagy hire volt, egy jámbor agg, akinek megvolt a maga Eleonórája, de Labouisse lovag ur, aki e napon Saint-Cloud gesztenyefái alatt bolyongott, délelőtt tiz óra tájban találkozott velük s felkiáltott: Eggyel többen vannak! - mert a gráciákra gondolt. Favourite, Blachevelle kedvese, a huszonháromesztendős leány, az öreg, előreszaladt a nagy, zöld gallyak alatt, átugrott az árkokon, bolondosan átgázolt a bokrokon s oly vidáman diktálta a jókedvet, mint egy fiatal faun. Zéphine és Dahlia, akik véletlenül olyanfajta szépségek voltak, hogy jobban érvényesültek, ha egymás mellé álltak, mert mintegy kiegészitették egymást, nem annyira barátságból, mint inkább valami kacér ösztönből, nem tágitottak egymás mellől s egymás karjaiba kapaszkodva, angolos pózokat vettek fel. Akkoriban jelentek meg az első keepsakes-k, a mélabu divatba jött a hölgyeknél, mint valamivel későbben a byronizmus a férfiaknál s a nők kezdték a hajukat hullámosan, leomlóan viselni. Zéphine és Dahlia csigákban hordták a hajukat. Listolier és Fameuil tanáraikról kezdtek vitázni s Fantine-nak magyarázgatták, mi a különbség Delvincourt és Blondeau urak között.

Blachevelle-t mintha csak kizárólag arra teremtette volna az Isten, hogy igy vasárnaponként a karján hordozza Favourite szabálytalan alaku kasmirkendőjét.

Tholomyès, a csapat vezére, hátul ballagott. Rendkivül vidám volt, de érezni lehetett rajta, hogy ő a főnök. Vidámságában volt valami diktatórikus. Főékessége bőrtalpalós nankingnadrágja volt, olyan bő, hogy egy elefánt lába belefért volna. Kezében kétszázfrankos sétapálcát forgatott s mivel semmit sem vont meg magától, szivarnak nevezett különös holmit tartott a szájában. Semmi sem volt szent előtte: füstölt.

- Csodálatos ember ez a Tholomyès, - hajtogatták a többiek tisztelettel. - Mekkora nadrágja van s mekkora energiája!

Fantine maga volt a megtestesült öröm. Ragyogó fogait nyilván arra teremtette az Isten, hogy folyton nevessenek. Hosszu, fehérszallagos, kis varrott szalmakalapját szivesebben hordta a kezében, mint a fején. Sürü, szőke haja, amely folyton lobogott, könnyedén kibomlott, ami miatt szüntelenül fel kellett tüznie, a füzfák alá menekülő Galateához tette hasonlóvá. Rózsaszinü ajkai elbüvölően csacsogtak. Kéjesen felgörbülő szájszöglete, mint Erigone antik álcái, vakmerőségekre buzditott. Ám hosszu, árnyas pillái szemérmesen borultak az alsó arc kacagására, mintegy elvágva azt. Toalettje mintha dalolt és lángolt volna. Könnyü, mályvaszinü ruhája volt, magassarku, aranybarna félcipője, amelynek szalagja X alakban rajzolódott finom, fehér, áttört harisnyáira. Muszlinból készült marseille-i divatu bluza, amelynek neve canezou, a quinze août canebière-i kiejtése folytán romlott el s szépitőt, meleget, delet jelent. A másik három, mint mondottuk, nem volt ilyen szemérmes; ruhájuk alaposan ki volt vágva s ebben nyáron, a világos kalapok alatt, sok a báj és a kacérság. Ám e merész ruhák mellett a szőke Fantine átlátszó, huncut és tartózkodó canezou-ja, a rejtegető és mutogató, az illem kihivó leleményének látszott, s a hires szerelmi törvényszék, amelyen a tengerzöldszemü Cette vicomte elnökölt, talán e canezounak, mely az erénydijra pályázott, itélte volna oda a kacérság diját. Néha az a legbölcsebb, aki a legnaivabb. Ez is megesik.

Gyönyörü vonások, finom profil, sötétkék szemek, bársonyos pillák, kicsi, formás lábacskák, remek faragásu csuklók és bokák, hófehér bőr, amelyen helyenként átcsillant a finom, kék erezet, gyermekien friss orcák, az égei müvészek Junóira emlékeztető nyak, hajlékony, de erőteljes nyakszirt, vállak, mintha Coustou mintázta volna őket, középütt a musselin alól felderengő ingerlő gödröcskével, hüvös, merengő vidámság, elragadó szobrászi műremek: ez volt Fantine. A szövetek és szalagok alatt szobrot sejtett az ember s a szoborban lelket.

Fantine szép volt, de ugy viselkedett, mintha nem tudná. Az a néhány álmodó, a szépségnek az a néhány titokzatos papja, akik minden dolgot a tökéletessel mérnek némán össze magukban, e kis munkásleány párisi bája mögött az antik világ szent összhangját fedezte volna fel. Ez a homályból származó lény race-beli teremtés volt. Egyaránt szép volt a stilusa és a ritmusa. A stilus az eszmény formája. A ritmus az eszmény élete.

Azt már mondottuk, hogy Fantine az örömöt testesitette meg. De a szemérmet is.

Ha egy jó megfigyelő figyelmesen tanulmányozza fiatalságának, a nyárnak s a szerelemnek mámorán keresztül megmutatkozó sajátosságait, ugy észrevette volna benne a tartózkodásnak és szerénységnek félreismerhetetlen jeleit. Arckifejezése kissé csodálkozó volt. Ez a szüzies csodálkozás, ez az árnyalat, amely Psychét megkülönbözteti Vénustól. Fantine hófehér és finom, hosszu ujjai a Veszta szüzeire emlékeztettek, akik aranytűvel piszkálják a szent tüz parazsát. Jóllehet, mint még nagyon is látni fogjuk, semmit sem tagadott meg Tholomyèstől, arckifejezése, ha nyugodtan viselkedett, fenségesen szüzies volt. Valami komoly, szinte komor méltóság vonult bizonyos pillanatokban hirtelen végig rajta; különös, megdöbbentő látvány volt ez; a vidámság hirtelen letünt vonásairól s a nevető arc szinte átmenet nélkül figyelmessé, áhitatossá vált. E hirtelen s néha szigoruan ható komolyság egy istennő gőgös vonásaira emlékeztetett. Homloka, orra és álla rendkivüli összhangban álltak egymással, ami arcát arányossá és kiegyensulyozottá tette. Az orrtő és felső ajak közötti jellemző kis területen volt valami, alig észrevehető, bübájos gödröcske, a szüziesség titokzatos jele: emiatt szeretett bele Barbarossa abba a Diana szoborba, amelyet az ipoliumi ásatásoknál találtak.

Lehet, hogy a szerelem bün, de Fantine a bün felett lebegő ártatlanság volt.

IV. Tholomyès széles jókedvében egy spanyol dalt énekel

Ez a nap maga volt a hajnal. A természet is kacagva vakációzott. Saint-Cloud virágágyai illatoztak. A Szajna felől jövő szellő halkan borzolta a faleveleket. A gallyak meglibbentek a szélben. Méhek dongtak a jázminok körül. Pillangók tarka népe táncolt a lóhere, szarkaláb és buzavirág felett. A francia király felséges parkjában egész sereg csavargó tombolt: a madarak.

A négy vidám pár boldogan adta át magát a napnak, a mezőknek, a virágoknak, a fáknak.

És ebben a paradicsomi környezetben csevegve, dalolva, szaladgálva, táncolva, pillangót üldözve, virágot szedve, rózsaszin, áttört harisnyáikat benedvesitve a magas füben, vidáman, bolondosan, minden rossz szándék nélkül, valamennyien össze-visszacsókolództak a fiukkal, Fantine kivételével, aki megtartotta réveteg és dacos tartózkodását, aki szerelmes volt.

- Te mindig olyan különcködő vagy, - mondta neki Favourite.

Ezek az igazi örömök. A boldog pároknak ez a kóválygása, mélységes visszafordulás az élethez és a természethez, amely gyengédséggel, fénnyel viszonozza azt. Volt egyszer egy tündér, aki mezőket és fákat teremtett kizárólag szerelmesek számára. Innen a szerelmesek boldog kószálása, amely mindig előlről kezdődik, s amely mindaddig tart, amig pagonyok és diákok lesznek. Ezért olyan népszerü a tavasz a gondolkodók előtt. A patricius és a vékonypénzü, a herceg, a főur és a kishivatalnok, az udvari emberek és a városi emberek (hogy egy néhai megkülönböztetéssel éljünk) mindnyájan hódolnak a tündérnek. Kacagnak, keresik egymást, van a levegőben az apotheozisnak valami fényessége, óh, milyen átszellemülés a szerelem! Az ügyvédbojtárokból istenek lesznek. A halk sikolyok, a kergetődzés a füben, egy-egy röptében elkapott derék, az a sok össze-vissza kiáltozás, ami csupa dallam, az a hódolat, amelyet egy-egy kiejtett szótagból megérzünk, a cseresznye, amelyet egyik a másik szájából kap el, mindez ott lángol, ott tündököl e mennyei dicsfényben. A szép leányok bájosan tékozolják magukat. Az ember azt hinné, sose lesz vége. Bölcsek, költők, festők bámulják az elragadtatásukat s nem tudják, mit kezdjenek vele, ugy elvakitja őket a látomás. Indulás Cytherébe! kiáltja Watteau; Laucret, a harmadik rend festője szeretettel nézi a zöldbe ránduló polgárokat; Diderot kitárja karjait a kis szerelmek felé és d’Urfé druidákat vegyit közéjük.

Ebéd után a négy ifju pár felkereste azt a helyet, amelyet akkoriban a király virágágyának neveztek. Egy Indiából ujonnan érkezett növényt lehetett látni ott, amelynek neve pillanatnyilag nem jut az eszünkbe. Emiatt a növény miatt járt ki egész Páris Saint-Cloudba abban az időben. Különös, és vonzó, magasszáru cserje volt, amelynek megszámlálhatatlan vonalvékonyságu, felborzolt és leveletlen ága tele volt apró, fehér rózsák millióival, s ezért olyan hatást tett a szemlélőre, mintha egyébből sem állna, mint a virágzás kusza hajkoronájából. Mindig nagy tömeg vette körül.

Mikor a cserjét megtekintették, Tholomès felkiáltott:

- Üljünk szamárhátra, fizetem.

Megalkudott a szamarak gazdájával, majd Vauvesen és Issyn át tértek visszafelé. Issy-ben volt egy kis epizód. Véletlenül nyitva volt a park, amelyet, nemzeti vagyon lévén, ez időben Bourguin hadseregszállitó bérelt. Bementek a rácskapun, felkeresték a szoborremetét barlangjában, kipróbálták a huncut csapdának, a hires tükörteremnek apró és titokzatos fortélyait, amely méltó volna egy meggazdagodott szatirhoz, vagy egy priapussá lett Turcarethez. Meglenditették a két gesztenyefa között kifeszitett hintát, amelyet már Bernis abbé megénekelt s egymásután hintáztatták meg benne a szép lányokat, hangosan kacagva, mikor a szoknyájuk magasra lebbent, amiben Greuze is örömét lelte volna. Tholomyès, akiben, toulousei lévén, némi spanyol vér csörgedezett, hiszen Toulouse Tolosa közeli rokona, mélabus dallamra valami régi gallegát énekelt, amelyet alkalmasint valami szép lány ihletett, akit talán szintén két fa között kifeszitett kötélen hintáztak magasba:

Soy de Badajoz.
Amor me Ilama,
Toda mi alma
Es en mi ojos
Porque ensenas
A tus piernas.[6]

Egyedül Fantine nem akart hintázni.

- Nem szeretem, aki mindenért fintorgatja az orrát, - morogta kissé érdesen Favourite.

Mikor a szamarakról leszálltak, ujabb öröm várt rájuk. Csónakon mentek le a Szajnán s Passytól gyalog sétáltak fel az Étoile sorompójához. Mint tudjuk, hajnali öt óra óta talpon voltak. Sebaj! Vasárnap nem fárad ki az ember, - mondta Favourite. - Vasárnap a fáradság is pihen. - Három óra tájban a négy pár bolond jókedvvel hempergőzött le a csuszdáról, arról a magas alkotmányról, amely akkoriban a Beaujon-dombon állt, s amelynek kigyózó vonalát látni lehetett a Champs Élysées magas fái fölött.

Favourite minden pillanatban megkérdezte:

- Mi lesz a meglepetéssel? Várom a meglepetést.

- Türelem, - felelte Tholomyès.

V. Bombardánál

Mikor a csuszdát is megunták, eszükbe jutott, hogy ebédelni kellene. S a nyolc vidám teremtés kissé kimerülten beszédült Bombarda csapszékébe, amely annak a hires Bombarda vendéglősnek volt a Champs Élysées-beli fiókja, akinek cégtáblája akkoriban a rue de Rivoli Delorme-utcai szögletén büszkélkedett.

Egy nagy, de sivár terem, benyilóval és ággyal a háttérben (vasárnap ugyanis annyira tömve volt a vendéglő, hogy be kellett érniök ezzel a helyiséggel); két ablak, amelyen át a szilfák mögött a partra és a folyóra nyilt a kilátás, gyönyörü augusztusi napsütésben izzó ablakok, két asztal, az egyiken férfi és női kalapokkal vegyesen összedobált virágfüzérek büszkélkedtek halomban, a másik köré, amely tálak, tányérok, poharak és palackok vidám tömkelegével volt megrakva, a négy pár telepedett le, söröskorsók, borospalackok mögé. Az asztalon nagy volt a rendetlenség, de még nagyobb az asztal alatt.

„Asztal alatt a lábak rémitő lökdösést és szörnyü zajt csinálnak”.

Idáig fejlődött délután félötre a kiruccanás, amely hajnali öt órakor kezdődött. A nap hanyatlóban volt, étvágyuk csillapodóban.

A Champs Élysées tele napfénnyel és tömeggel, fénylett és porzott: a dicsőség két alkatrésze. Marly nyihogó márványlovai aranyfelhőben ágaskodtak. Jöttek-mentek a hintók. Az Avenue Neuilly felől ragyogó testőrcsapat jött lefelé trombitással az élükön. A Tuileriák kupoláján fehér zászló lobogott, amelyet rózsaszinre festett az alkonypir. A Concorde-téren, amelyből ismét XV. Lajos-tere lett, elégedett sétálók nyüzsögtek. Sokan viselték a fehér moaré szallagra tüzött ezüstliliomot, amely 1817-ben még nem tünt el végleg a gomblyukakból. Itt-ott körbeálltak a sétálók és megtapsolták az összefogódzkodó fiatal leányok karénekét, az akkoriban hiressé vált Bourbon-nótát, amelynek éle a száznapos uralom ellen irányult, s amelynek refrénje igy hangzott:

Hozzátok vissza Gandból atyánkat,
Hozzátok vissza atyánkat.

Ünneplőbe öltözött külvárosiak, egyesek ezüstliliommal, akár a polgárok, ődöngtek a nagy négyszög és a Marigny négyszöge között célbadobálva, vagy a körhintákon keringtek. Mások iddogáltak, egy-két kacagó nyomdászinasnak papirsipka volt a fején. Sugárzott a jókedv. Kétségbevonhatatlanul a béke, a mély royalista biztonság korszaka volt ez. Az a korszak, amelyben Anglès rendőrfőnök bizalmas, titkos jelentést intézhetett a királyhoz a külvárosi lakosság hangulatáról. „Ha mindent alaposan fontolóra veszünk, felség, semmi okunk sincs tartani a néptől. Közönyös ez és gondtalan, mint a macska. A vidéki kisemberek mozgolódnak, a párisiak nem. Csupa kisember ez, fenség, kettőt kellene egymás tetejébe állitani, hogy egy-egy királyi gránátos kiteljék belőlük. A fővárosi csőcseléktől nincs mit tartani. Figyelemreméltó, hogy ötven esztendő óta még kisebb termetü lett ez a népség. Páris külvárosainak lakossága alkatra is kisebb most, mint a forradalom előtt. Veszélytelen. Mindent összevéve jóindulatu csürhe.”

A rendőrfőnökök nem tartják elhihetőnek, hogy a macska oroszlánná váljék. Pedig igy van és Páris népében éppen ez a csodálatos. Az Anglès gróftól egyébként annyira lenézett macskát az ókori köztársaságokban nagyon is megbecsülték. Az ő szemükben a szabadságot jelképezték s mintegy pyreusi szárnyatlan Minervának megfelelően Korinthus főterén egy hatalmas macska bronzszobra állott. A restauráció naiv rendőrsége nagyon is „kedvező szinben” látta Páris népét, amely egyáltalán nem az a jóindulatu csürhe, aminek annyian hiszik. A párisi az a franciában, ami az athéni volt a görögben. Nála jobban nem alszik senki, nála nyiltabban senki sem léhább és lustább, nálánál senki nem tud jobban feledni; de erre ne adjunk. Elmerül a közönyben, de ha a gloire forog kockán, megvadul és csodálatos hősiességgel viselkedik. Nyomjatok lándzsát a kezébe, megismétli augusztus tizedikét. Adjatok neki puskát, megismétli Austerlitzet. Támasztéka Napoleonnak, Danton bizalommal fordulhat feléje. Veszélyben a haza? Katonának áll. Veszélyben a szabadság? Felszedi a utca kövezetét. Vigyázzatok. Haragos hajcsimbókjai epikusak. Zubbonyát Chlamisként ölti magára. Legyetek résen. Akármelyik rue Grenetán felállitja a caudiumi igát. Ha üt az óra, a külváros háborogni kezd, a kisember megnő, szeme villámokat szór, lélegzete viharrá lesz és horpadt melléből olyan szélroham tör ki, hogy összedönti az Alpok gyüremléseit. A párisi külvárosi polgárnak köszönhetjük, hogy a fegyveres forradalom meghóditotta Európát. A nép szeret énekelni. Adjatok neki való dalt az ajkaira és majd meglátjátok. Amig csak a Carmagnol a refrén, addig csak XVI. Lajost dönti meg. Daloltassátok el vele a Marseillest: felszabaditja a világot.

Odairtuk ezt a jegyzetet Anglès jelentésének szélére, most pedig térjünk vissza a négy ifju párhoz. Mint mondottuk, elkészültek az ebéddel.

VI. Fejezet, amelyben imádják egymást

Asztali beszélgetések, szerelmes szavak. Egyik épp olyan lerögzithetetlen, mint a másik. A szerelmes szavak fellegek, az asztali beszélgetések gomolyognak, mint a füst.

Fameuil és Dahlia dudoltak, Tholomyès ivott, Zephine kacagott, Fantine mosolygott. Listolier egy Saint-Cloudban vásárolt fatrombitát fujt. Favorite gyengéden Blachevellere pillantott és igy szólt:

- Imádlak, Blachevelle.

Erről Blachevelle-nek eszébe jutott megkérdezni.

- Mit tennél Favourite, ha már nem szeretnélek?

- Hogy mit tennék? - riadt fel Favourite. - Ezt még tréfából se kérdezd. Ha nem szeretnél, utánad szaladnék, kikaparnám a szemedet, kitépném a hajadat, belelöknélek a vizbe, letartóztattatnálak.

Blachevelle olyan gyönyörteljes önteltséggel mosolygott, mint akinek a hiuságát csiklandozzák. Favourite folytatta:

- Igen, igen, rendőrért kiabálnék. Tán azt hiszed, szégyelném magam, bitang!

Blachevelle elragadtatással dőlt hátra a székében s gőgösen lehunyta szemét.

Dahlia, aki még mindig evett, a nagy lármában halkan odaszólt Favourite-hez.

- Hát annyira szereted a Blachevelle-det?

- Utálom - felelte Favourite halkan, villája után nyulva. - Zsugori fráter. Azt a fiut szeretem, aki szemben lakik velem. Nagyon csinos fiatalember. Ismered? Látszik rajta, hogy szinésznek készül. Imádom a szinészeket. Mikor hazamegy, az anyja fölsóhajt: - Istenem, Istenem, vége a nyugalomnak, mindjárt szavalni kezd. Szétmegy a fejem. - Mert felmegy a házban a padlásra, mely tele van patkánnyal, meghuzódik valamelyik sötét lyukban, a tető alatt és énekel, szaval, mit tudom én, mit csinál, hogy ne hallatszék az utcára. Husz sout keres naponta valami zugügyvédnél, ahol periratokat másol. Az apja valamikor a Saint-Jacques-du-Haut-Pas kántora volt. Nagyon rendes fiu. Engem annyira imád, hogy egyszer, mikor látta, amint palacsintát csinálok, igy szólt hozzám: - Kisasszony, süssön fánkot a kesztyüjéből, megeszem. - Csak müvészek tudnak ilyen szépet mondani. Nagyon-nagyon rendes fiu. Azt hiszem, fülig szerelmes leszek ebbe a fiuba. De azért Blachevelle-nek azt mondom, hogy imádom. Mit szólsz hozzá, hogy tudok hazudni. Ugy-e nagyszerüen tudok?

Favourite elhallgatott, majd folytatta:

- Nagyon-nagyon szomoru vagyok, Dahlia. Egész nyáron esett az eső, a szél idegesit, a szél nem csillapodik, Blachevelle minden garast a fogához ver, a piacon alig kap az ember zöldborsót, az ember azt se tudja, mit egyék, spleenem van, ahogy az angolok mondják, a vaj rettenetesen drága és nem undoritó, hogy olyan helyen kell ebédelnünk, ahol ágy van? Az ember megutálja az életét.

VII. Tholomyès bölcsesége

Mig egyesek énekeltek, a többiek nagy zajjal társalogtak, villamennyien egyszerre és összevissza, a lárma türhetetlenné vált. Tholomyès beleavatkozott.

- Ne beszéljünk összevissza, ne hadarjunk! - kiáltott rájuk. - Gondoljuk meg előbb, mit mondunk, ha randevura akarunk menni. A sok rögtönzés kifárasztja, butává teszi az embert. A folydogáló sörnek nincs habja. Uraim, ne ugráljunk. Méltósággal dőzsöljünk, odaadással zabáljunk, megfontoltan ünnepeljünk. Sose siessünk! Nézzék a tavaszt. Ha siet, kilobban, vagyis odafagy. A tulbuzgóság tönkreteszi az őszibarackfákat és a kajszinbarackfákat. A tulbuzgóság tönkreteszi a jó ebédek báját és örömét. Csak semmi kapkodás, uraim. Grimod de la Reynière egy véleményen van Talleyrand-nal.

A tömeg tompán lázongani kezdett.

- Hagyj bennünket békén, Tholomyès, - mondta Blachevelle.

- Le a zsarnokkal! - kiáltotta Fameuil.

- Bombarda, Bombance és Bamboche! - üvöltötte Listolier.

- Vasárnap van - jegyezte meg Fameuil.

- Józanok vagyunk - tette hozzá Listolier.

- Tholomyès, ide nézz: a munkám - szólt Blachevelle.

- Montcalm márkija vagy - felelte Tholomyès.

E közepes szójátéknak olyan hatása volt, mint amikor követ dobnak a mocsárba. Montcalm márki akkoriban hires royalista volt. A békák mind elhallgattak.

- Barátaim - harsant fel Tholomyès annak az embernek a hangján, aki ujra kezébe veszi a gyeplőt, - csillogjatok. Ne fogadjátok akkora elképedéssel ezt az égből pottyant szójátékot. Nem minden méltó tiszteletre és lelkesedésre, ami az égből pottyan. A szójáték a szárnyaló lélek szemete. Mindegy, hogy a szójáték hova pottyan. A szellem kitolva butaságát, felcsap a magasba. Az a fehér foltocska, ami a sziklára loccsan, nem akadályozza meg a saskeselyüt abban, hogy tovább keringjen. Távol áll tőlem lebecsülni a szójátékot. Érdeméhez képest becsülöm. De nem többre. Az emberiség minden magasztos, fenkölt és vonzó szelleme faragott szójátékot, sőt még azok is, akik felül állottak az emberiségen. Jézus Krisztus szójátékot csinált Szent Péterre. Mózes Izsákra, Ayschilos Polyneikesre, Kleopatra Octaviusra s jegyezzétek meg, hogy Kleopatra szójátéka az actiumi csata előtt hangzott el s nélküle senki sem emlékeznék Toryne városára, melynek görög neve merőkanalat jelent. Ezt megállapitva visszatérek dörgedelmes beszédemhez. Ismétlem, barátaim, csak semmi tulbuzgóság, semmi csapongás, semmi tulzás, még a csipkelődésekben, tréfálkozásokban, szócsatákban és szójátékokban sem. Hallgassatok rám, én elővigyázatos vagyok, mint Amphiaraos és kopasz, mint Cézár. Mindenben kell határ, még a rébuszokban is. Est modus in rebus. Mindenben kell határ, még az ebédben is. Hölgyeim, önök szeretik az almáslepényt, ne éljenek vissza vele. Még az almáslepényevésben is kell, hogy szerepe legyen a jóizlésnek és a józan észnek. A torkosság megbünteti a torkost. Gula megbünteti Gulaxot. A gyomorrontás Isten büntetése, hogy a gyomor jobb erkölcsökre térjen és jegyezzék meg ezt: minden szenvedélyünknek, még a szerelemnek is van gyomra, amelyet nem szabad tulterhelni. Minden dologhoz idejében oda kell irnunk a finis szót, meg kell fékeznünk magunkat, mikor már nagyon itt az ideje, el kell reteszelni az étvágyunkat, dutyiba kell csuknunk a fantáziánkat, önként kell jelentkeznünk a rendőrségen. Az a bölcs ember, aki a kellő időpontban hajtja végre a saját letartóztatását. Bennem bizhatnak. Konyitok valamennyire a joghoz, ami bizonyitványaimból is kiderül, tudom, mi a különbség folyamatban lévő és a függőben lévő per között, mert irtam egy latinnyelvü doktori értekezést arról a kérdésről, milyenek voltak a kinvallatások Rómában abban a korban, amikor Munatius Demens volt a gyilkosságokat nyomozó questor. Ám, amiért ugylátszik nemsokára, doktor leszek, abból még nem következik feltétlenül, hogy ostoba vagyok. Ajánlom önöknek: mérsékeljék mindenben vágyaikat. Amilyen igaz, hogy Tholomyès Félix a nevem, olyan igaz, hogy jól beszélek. Boldog, aki hősiesen el tudja szánni magát, ha üt az órája és visszavonul, mint Sulla vagy Origenes!

Favourite feszült figyelemmel hallgatta.

- Félix - mondta. - Milyen szép szó. Szeretem ezt a nevet. Latin név. Azt jelenti: boldog.

Tholomyès folytatta.

- Quirites, gentlemen, caballeros, barátaim, hajlandók vagytok-e nem érezni többé izgalmakat? lemondani a szerelmes ágyról, szembeszállni a szerelemmel? Mi sem egyszerübb. A recept: limonádé, megfeszitett testgyakorlat, erős munka, izzadjatok, cipeljetek sziklákat, ne aludjatok, virrasszatok, igyatok mák- és agnus-castus-kivonatokat, salétromos italokat és vizirózsa teát, füszerezzétek mindezt diétával, forduljatok fel az éhségtől, vegyetek hideg fürdőket, gyógy főborogatásokkal, rakjatok magatokra ólomlemezt, öntsetek mosdótálatokba ólomvizet és borogassátok magatokat ecettel.

- Akkor már egy nő jobb, - mondta Listolier.

- A nő! - kiáltott fel Tholomyès. - Óvakodjatok a nőtől! Jaj annak, aki a nő szeszélyes szivére bizza magát. A nő alattomos és furfangos. Kenyéririgységből gyülöli a kigyót. A kigyó a konkurrense.

- Be vagy rugva, Tholomyès - kiáltott rá Blachevelle.

- Fenét! - vágott vissza Tholomyès.

- Hát akkor légy jókedvü - szólt rá Blachevelle.

- Nem bánom - felelte Tholomyès.

Teletöltötte poharát és felállt:

- Éljen a bor! Nunc te, Bacche, canam! Bocsássanak meg, hölgyeim, ez spanyolul volt. Akarják, hogy bizonyitsam, szenyorák? Amilyen a nép, olyan a hordaja. A castiliai arroba ürtartalma tizenhat liter, az aliantei cataroé tizenkettő, a Kanári szigetek alrudája huszonöt, a paneárok cuartinja huszonhat, Péter cár csizmájáé harminc. Éjen ez a cár, aki nagy volt és éljen a csizmája, amely még nagyobb volt! Hölgyeim, szolgálhatok egy baráti tanáccsal. Tévesszék össze a kedvesüket a szomszédjával, ha ugy kivánja a kedvük. A szerelem sajátossága a tévedés. A szerelmeskedést nem arra teremtette az Isten, hogy térden csusszon és megalázkodjék, mint valami angol cselédlány, akinek kérges lesz a térdkalácsa az ájtatoskodástól. Nem arra való az édes szerelmeskedés, tévelyegjen vidáman! Azt mondják, tévedni emberi dolog. Én azt mondom, tévedni szerelmes dolog. Hölgyeim, én valamennyiüket imádom. Ó Josephine, angyali pofa, elragadó volnál, ha nem állna félre a szád. Csinos arcod olyan, mintha valaki tévedésből ráült volna. Ami Favourite-ot illeti, ó, nimfák és muzsák, Blachevelle egy izben, amikor átlépett a rue Guérin-Boisseau kanálisán, egy szép leányt látott feszes, fehér harisnyában, amint kissé fölemelte a szoknyáját. A prológus tetszett neki és Blachevelle szerelmes lett. Favourite volt a szerelme. Ó, Favourite, jón ajkaid vannak. Volt egy Euphorion nevü görög festő, akit az ajkak piktorának neveztek el. Csak ez a görög volna méltó arra, hogy megfesse ajkaidat. Ide figyelj. Nem élt előtted hozzád mérhető nő soha. Megérdemelnéd az almát, amelyet Páris Vénusznak nyujtott át, hogy beleharapj, mint Éva. A szépség nálad kezdődik. Évát emlitettem: a te teremtményed. Szabadalmat érdemelnél, mert te vagy a szép nőtipus felfedezője. Ó, Favourite, nem tegezlek tovább, mert áttérek a költészetről a prózára. Az imént a nevemet emlitettétek, ami meghatott, ámde bárhogy hivjanak is bennünket, ne adjunk a nevekre. Tévedhetnek. Félix a nevem és nem vagyok boldog. A nevek hazudnak. Ne fogadjuk el vakon az értelmüket. Helytelen volna dugót rendelni Liégeben, vagy kesztyüt Pauban. Miss Dahlia, én az ön helyében rózsának nevezném magam. A virágnak illatosnak, a nőnek elmésnek kell lennie. Fantine-ről nem mondok semmit. Ő merengő, álmodozó, tünődő, érzékeny teremtés. Nimfát játszó fantom, szemérmes apáca, aki a grisette életébe tévedt, de visszamenekül illuziói közé, aki dalol és imádkozik és az eget nézi, anélkül, hogy tudná, mit lát vagy mit csinál s aki a mennyre szegzett tekintettel a Paradicsomkertben bolyong. Tudd meg, ó Fantine, én, Tholomyès, magam is illuzió vagyok. De még csak nem is hall, a chimérák szőke leánya. Egyébként pedig egész lénye frisseség, kellem, fiatalság, szelid hajnali fény. Ó, Fantine, aki megérdemelnéd, hogy Margarétának, vagy Gyöngynek nevezzenek, ragyogó nő vagy. Hölgyeim, még egy tanács. Ne menjenek férjhez. A házasság bujtatvány. Vagy megfogamzik, vagy nem. Kerüljék el ezt a rizikót. De ah, mit is beszélek? Kár minden szóért. A lányok javithatatlanok. Mind férjhez akarnak menni. Beszélhetünk mi bölcsek akármit, azért a varrólányok és divatáruslányok továbbra is gyémántokban duskáló férjekről fognak álmodozni. Hát jó, legyen. Azonban jegyezzék meg, hölgyeim a következőket: Önök tulságosan is szeretik a cukrot. Ó, nők, csak egy hibátok van: folyton cukrot rágcsáltok. Ó, rágcsáló nem, apró, szép, fehér fogaitok rajonganak a cukorért. Ámde ide hallgassatok. A cukor só és minden só kiszáritja a testet. A cukor pedig a legszárasztóbb minden sók közül. Magába szivja az erekből a vér folyékony alkatrészeit, a vér megalvad, majd megszilárdul. Innen a tüdővész, innen a halál. Ezért közeli rokona a cukorbetegség a tüdővésznek. Tehát ne rágcsáljatok cukrot, ha soká akartok élni! Most önökhöz volna néhány szavam, uraim: Hóditsanak, csalják el lelkiismeretfurdalás nélkül egymástól kedveseiket. Keresztül-kasul. A szerelemben nincs barátság. Ahol egy szép asszony felbukkan, kitör a háboruskodás. Nincs kegyelem, a harc a végsőkig folyik! Minden szép asszony egy-egy casus belli. Minden szép asszony flagráns deliktum. A történelem minden inváziójának a szoknya volt inditóoka. A férfi jogalapja a nő. Romolus szabin nőket rabolt, Hóditó Vilmos angol-szász nőket, Caesar római nőket. A magányos férfi saskeselyüként kering a mások kedvese fölött. Ami engem illet, én Bonapartenak az olasz hadsereghez intézett fenséges kiáltványát harsogom a nő nélkül maradt boldogtalanok felé: „Katonák, semmitek sincs a világon. Az ellenségnek mindene van.”