Zalka Csenge Virág: A varjúherceg

Zalka Csenge Virág

Illusztráció: Herbszt László

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Zalka Csenge Virág, 2021

Illusztráció © Herbszt László, 2021

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 603 476 4 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Szlukovényi Katalin

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2023

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

ARANYKÖPENY ÉS A FARKAS

A BOLDOGTALAN FIÚ

A MOHAZÖLD KIRÁLYLÁNY

A HÁROM PIXI ÉS A RÓKA

A KIS SZÚRJA BAI

A KIRÁLYFI ÉS A TROLLOK

A HŐSIES SZÖVŐMADÁR

HALÁSZMESE

AZ ÉGIG ÉRŐ PAGODA

ARANYFA ÉS EZÜSTFA

RUMMANA

KINTU ÉS A DONGÓ

A FEKETE MADÁR

HONNAN KAPTA A BRAZIL BOGÁR A SZÍNEIT

A VARÁZSLATOS ALMA

A VARJÚHERCEG

MARCIPÁN KIRÁLYFI

MINT A SÓT

EIGIGU ÉS AZ ÉGIG ÉRŐ FA

AOSZINGBE ÉS A SÁRKÁNY

A MACSKA ÉS A PAPAGÁJ

SZÉPSÉGEM

MARIE JOLIE

TOLLPIHE KISASSZONY

AZ ERDEI MENYASSZONY

AURELIO ÉS A BOSZORKÁNY

A HÁROM CITRANCS

FÉLEMBER EGY SÁNTA LÓ ROSSZABBIK FELÉN

A HALÁL ÉS A MESEMONDÓ

UTÓSZÓ: ISMERETLEN ISMERŐSÖK

FORRÁSOK

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy lány, olyan kedves és olyan bájos, mint az ég legszebb csillaga. Az igazi neve Blanchette volt, de a legtöbben úgy ismerték: Kis Aranyköpeny. A becenevét arról az aranyszínű, tűzragyogású köpenyről kapta, amit a nagyanyja készített neki a saját kezével, és ami nélkül Blanchette soha ki nem tette a lábát a házból. A nagyanyó olyan idős volt már, hogy a saját korát sem tartotta számon, de értett mindenféle titkos tudományhoz, és állította, hogy a köpenyt valódi napsugárból szőtte az unokája számára. Igaz-e, vagy sem, senki sem tudta biztosan – de azt a falu egyetlen lakója sem vonta kétségbe, hogy a nagymama valami boszorkányféle lehet, és így a köpeny is szerencsét hozó varázserővel bír.

Igazuk volt.

Történt egy napon, hogy a kislánynak azt mondta az édesanyja:

– Kis Aranyköpeny, holnap reggel vidd el ezt a szelet tortát a nagyanyádnak a vasárnapi ebéd mellé! Elég nagy vagy már, tudod magad is az utat. Ebédelj a nagymamával, beszélgess vele, de aztán siess haza! Ne állj meg útközben idegenekkel beszélgetni, megígéred?

– Megígérem – felelte Blanchette mosolyogva. Szeretett a nagymamához menni látogatóba, mert a nagyi mindig izgalmas, érdekes dolgokról mesélt neki. Másnap reggel fel is vette az elmaradhatatlan aranyköpenyt, fogta a kosárkáját, és nekivágott az útnak. Büszke volt rá, hogy már egyedül is elengedik, hiszen az út egy sűrű, sötét erdőn keresztül vezetett.

Aranyköpeny ment, mendegélt az erdőben, hallgatta a madarak csicsergését, a levelek susogását. Egyszerre azonban a békés hangok közé váratlan zaj vegyült: gallyak roppantak, ágak súrolták egymást, mintha valami vagy valaki járna a bozótosban.

– Ki van ott? – kérdezte Aranyköpeny megtorpanva.

– Csak én, Farkas koma! – felelte a farkas. A falu széle óta követte a lányt, és arra várt, hogy a megfelelő pillanatban rávesse magát, és felfalja ebédre; de hallotta, hogy az erdőben favágók járnak, ezért úgy döntött, támadás helyett inkább cselhez folyamodik. A farkát csóválva dörgölőzött Blanchette térdéhez, mint egy szelíd kiskutya.

– Szervusz, kedves Kis Aranyköpeny!

– Szervusz! – felelte a lány, aki még sohasem találkozott farkassal. – Ki vagy te, és honnan tudod a nevem?

– Én vagyok Farkas koma. Hogyne tudnám a neved! Ki ne hallott volna Kis Aranyköpenyről, akinek a nagymamája ilyen csodás ruhát készített? Hová-hová, kedveském? Kinek viszed azt a kosarat?

– A nagymamámhoz megyek vasárnapi ebédre! Viszek neki egy kis tortát desszertnek.

– Valóban? És mondd, hol lakik a nagymamád?

– Ennek az erdőnek a túlsó oldalán, az első házban a falu szélén, a szélmalomtól nem messze.

– Ó, tudom, tudom! – bólogatott a farkas. – Ismerem azt a házat! Tudod, mit? Előre is szaladok, és szólok a nagymamádnak, hogy hamarosan érkezel. Mire te a kis lábaidon odaérsz, tálalva lesz a vasárnapi ebéd! – tette hozzá a szája szélét nyalogatva, azzal sarkon fordult, és loholni kezdett az erdő túlsó széle felé. Ahogy odaért a legszélső házhoz, bekopogott…

… de nem nyitott ajtót senki.

Kopogott hangosabban…

… de továbbra sem történt semmi.

Végül a farkas megunta a kopogást, két lábra állt, elhúzta az ajtó reteszét, és bement a házba. Egy teremtett lelket sem talált odabenn. Az történt ugyanis, hogy Aranyköpeny nagymamája korán reggel elment otthonról gyógyfüveket árulni a piacra. Olyan sietősen készülődött össze, hogy az ágyat is elfelejtette bevetni, és otthagyta a takarón a hálóingét meg a főkötőjét. Ezeket látva a farkasnak támadt egy ötlete. Becsukta maga mögött az ajtót, belebújt a hálóingbe, a fülére igazította a főkötőt, aztán lefeküdt, és összehúzta a baldachinos ágy puha függönyeit. Kényelmesen elfészkelődve várta, hogy Aranyköpeny megérkezzen.

Időközben Blanchette mendegélt tovább az erdőn keresztül. Hallgatta a madarak énekét, csodálta a pillangókat, meg-megállt vadvirágot szedni, hogy csinos kis csokorral kedveskedhessen a nagymamának. Amikor végül megérkezett a házhoz, udvariasan kopogott.

– Ki az? – szólt ki a farkas, olyan szelíd hangon, amennyire csak tőle telt.

– Én vagyok az, Aranyköpeny! Tortát hoztam ebédre, nagymama!

– Jaj, aranyoskám, nagyon megfáztam, az ágyból sem bírok felkelni! Húzd el a reteszt, és kerülj beljebb!

– Jaj, szegény nagymama, de rekedt a hangod! – sajnálkozott Blanchette, ahogy belépett a házba.

– Ó igen, nagyon fáj a torkom… – köhécselt a farkas. – Csukd be az ajtót, ne jöjjön be a huzat! Tedd a kosarad az asztalra, aztán gyere ide, bújj be a jó meleg takaró alá!

Blanchette letette a kosarát, a cipőjét is lerúgta… de az aranyszínű, tűzragyogású köpenyt nem vette le. Nagyon szeretett elfészkelődni benne, és tudta, hogy nagymama is szeretni, ha abban látja.

Amikor a lány félrehúzta az ágy függönyét, különös látvány tárult a szeme elé.

– Nagymama! Majdnem azt hittem, Farkas koma vagy!

– Biztosan a félhomály teszi, aranyoskám!

– Nagymama! Milyen szőrösek a karjaid!

– Azért, hogy az ölelésemmel jobban melengesselek, kedveském!

– Nagymama! Milyen hosszú nyelved van!

– Azért, hogy többet tudjunk beszélgetni, édesem!

– Nagymama! Milyen hosszú, éles fogaid vannak!

– Azért, hogy felfalhassalak! – ordított fel a farkas, és kitátott pofával rontott rá Aranyköpenyre. Igen ám, de a lány ijedtében összehúzta magát, és a fenevad szája a köpeny aranyszínű csuklyáját érte. Fel is vonított rögtön Farkas koma! Rázta a fejét, kaparta a száját, mintha égő parazsat kóstolt volna. A napsugárból szőtt köpeny összevissza perzselte a pofáját, a nyelvét, de még a torkát is. A fenevad kiugrott az ágyból, kirontott az ajtón, és vonítva menekült az erdő felé, a falu összes kutyájával a nyomában.

Ebben a pillanatban érkezett haza Aranyköpeny nagymamája a piacról, az üres gyógyfüves zsákkal a vállán. Meglátta a perzselt pofájú farkast kifutni az ajtón, és azonnal tudta, mi történhetett.

– Te vagy az, te semmirekellő? – kiáltott fel. – Na, megállj!

Azzal kinyitotta a zsákot, és a vonító farkas fejjel előre bele is ugrott, csak hogy meneküljön a kutyáktól. Nagymama gyorsan befogta a zsák száját, aztán a közeli kúthoz masírozott, és beleborította a farkast mindenestül.

– Úgy kell neked! Megetted volna az én drága unokámat! Ha vissza mersz jönni, muffot készítek a bőrödből, és megetetlek a kutyákkal! – kiáltott utána. Nem volt rá szükség: az ordas farkas örökre elmerült a kútban. Nagymama leporolta a kezét, és bement a házba. Blanchette még mindig az ágy mellett kuporgott, az aranyköpenybe burkolózva.

– Na, ugye megmondtam, hogy a köpeny szerencsét hoz? Igazi napsugárból szőttem! – kacsintott rá mosolyogva a nagymama. Megölelgette Aranyköpenyt, asztalhoz ültette, megetette-megitatta, és belediktálta a szelet tortát is a nagy ijedtségre. Amikor végeztek az ebéddel, kézen fogta a kislányt, és együtt hazamentek az erdőn keresztül.

Aranyköpeny attól fogva óvatosabban járt-kelt az erdőben – de továbbra is szerette hallgatni a madarak énekét, csodálni a pillangókat, szagolgatni a vadvirágokat. Néha-néha ma is megpillanthatjátok a napsugárból szőtt aranyszínű, tűzragyogású köpenyt a réteken vagy a fák között, ha elég szemfülesek vagytok, és elég korán keltek…

VAJON MELYIK MESE EZ?

Kitaláltátok, ugye? Ez a történet az ATU 333 számú mesetípusba tartozik – amit legtöbben Piroska és a farkas címen ismerünk (a meséket a néprajzkutatók gondosan megszámozták, ld. Utószó). Perzsiától Portugáliáig, Nigériától Németországig nagyon sok helyen mesélik mind a mai napig. A fenti változat egy Charles Marelle nevű francia úriember gyűjteményéből származik, aki a 19. század derekán jegyezte le szülőföldjének, Champagne vidékének népmeséit. Ezt a mesét egy Lucas nevű ügyvédtől hallotta, aki pedig egy szomszédos város iskolamesterétől tanulta. A könyv megjelenésekor már nagyon ismert volt a Grimm-mesék gyűjteménye, ezért Marelle hivatkozik is rá: az eredeti cím szerint ez „Kis Aranyköpeny [avagy Aranycsuklya] igaz története”, ami valójában egyáltalán nem úgy volt, ahogy azt Piroskáról mesélik. Természetesen a népmeséknek nincs egyetlen „igazi” vagy „eredeti” formája, mert mindig és mindenhol sokféle alakban léteznek – de azért engedjük meg Marelle úrnak, hogy büszke legyen erre a csinos verzióra.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy szegény fiú. Az édesanyját korán elveszítette a nagy árvizek évében, és az apja hamarosan új feleséget hozott a házhoz, akinek öt saját fia volt. Az asszony szeretettel gondoskodott a vér szerinti gyerekeiről, de bizony a mostohafiáról gyakran megfeledkezett. Amíg az öt idősebb fiú tiszta tányéron kapta az ebédet, vacsorát, addig a legkisebbnek mindig zöld levélen tálalt; amíg azok öten díszes, új ruhában jártak, addig a legkisebb addig hordott mindent, amíg le nem feslett róla. Telt, múlt az idő, és a hat fiú hat fiatal legénnyé serdült. Eljött az ideje, hogy saját házat építsenek, saját családot alapítsanak.

Élt a falutól nem messze egy gazdag törzsfőnök, akinek egyetlen, szépséges lánya volt. Amilyen szép volt a lány, olyan határozott: csakis olyasvalakihez akart feleségül menni, akit ő választ magának. Teltek, múltak az évek, és az apja egyre jobban aggódott, hogy a lány hajadon marad. Új hagyományt teremtett hát: minden évben ugyanazon a napon hatalmas lakomát és ünnepséget rendezett, amire meghívott minden legényt a környékről, hátha megakad a lánya szeme valamelyiken. Amikor a szegény fiú bátyjai a megfelelő korba értek, ők is elkezdtek meghívást kapni a mulatságra. Az anyjuk minden alkalommal gondosan megfürdette, megfésülte, felöltöztette őket, és maga kísérte mindannyiukat a törzsfőnök házához. Amíg távol voltak, babot és homokot kevert össze egy nagy edényben, és megparancsolta a mostohafiának, hogy maradjon otthon, és válogassa ki. Így ment ez éveken keresztül: amíg az öt idősebb a törzsfőnök lányának kegyeit kereste, addig a legkisebb fiú otthon ült, és babot válogatott.

Történt egyszer aztán, hogy az öt legény és az anyjuk elvonult az ünnepre, és a legkisebb megint otthon maradt. Turkált a homokban, válogatta a babot, és közben potyogtak a könnyei. Végül feladta a lehetetlennek tűnő feladatot, és kiment az udvar végébe, az édesanyja sírjához. Zokogva panaszolta neki, hogyan bánnak vele odahaza.

– Miért hagytál itt egyedül, hogy kedvük szerint bántsanak? – kérdezte bánatában. Ahogy ezeket a szavakat kimondta, megnyílt a föld, és előlépett belőle az édesanyja.

– Mi bánt, fiam? Még nem jött el a te időd. Miért jöttél ide?

– Mert nem akarok tovább velük élni! A mostohám nem törődik velem, a fivéreim bántanak. Vigyél magaddal!

A fiú elpanaszolt mindent, ami történt vele. Az anyja figyelmesen hallgatta. Miközben beszélgettek, az anya gyors, ügyes kézzel kiválogatta a babot a homokból. Amikor elkészült, bedörzsölte a fia bőrét pálmaolajjal, hogy ragyogjon, mint a telihold. Adott neki díszes új ruhát meg egy táncoló paripát, és útnak indította a törzsfőnök ünnepségére.

Mire a legény belovagolt a főnök udvarába, hatalmas tömeg gyűlt ott össze. Mindenki tolongott, furakodott, hogy a hercegnő szeme elé kerülhessen. Abban a pillanatban, hogy a daliás legény megjelent a táncoló paripa hátán, a lány a trónjáról azonnal észrevette, és attól fogva le sem vette róla a tekintetét. Odahajolt az apjához, és a fülébe súgta:

– Apám, megérkezett a vőlegényem!

– Igen? – csillant fel a törzsfőnök szeme. – Mutasd, melyik az?

– Ott ül azon a táncoló paripán!

Ahogy a legény leszállt a nyeregből, és elvegyült az ünneplő tömegben, a lány is felpattant a trónjáról, és odaszaladt hozzá. Alig váltottak néhány szót, rögtön megtetszettek egymásnak.

– Te leszel a férjem! – jelentette ki a lány mosolyogva. A legény azonban megijedt a szavaitól. Hogy lehetne ő, egy szegény, homokban kotorászó fiú a törzsfőnök lányának férje? Ijedtében elfutott, átfurakodott a tömegen, és nyeregbe pattant; a nagy rohanásban még azt sem vette észre, hogy az egyik cipőjét hátrahagyta. Kétségbeesetten vágtatott vissza az anyja sírjához, ahol eltűnt róla a díszes ruha, és eltűnt a ló is. Mire a mostoha és a fiai hazatértek, ő már ott ült a kupac homok mellett, mintha egész este babot válogatott volna.

A törzsfőnök lánya kétségbeesetten kerestette a daliás legényt égen-földön. Zokogva jelentette ki, hogy soha senki máshoz nem lesz hajlandó feleségül menni. Az apja megparancsolta a követeinek, hogy járják be a környező falvakat, és minden legény lábára próbálják rá az elveszített fél pár cipőt, míg meg nem találják a titokzatos udvarlót. Mentek a követek, jártak házról házra, faluról falura, de a díszes cipő egyetlen legény lábára sem illett. Végül megérkeztek a szegény fiú házához. A mostoha kinézett az ablakon, és a díszes ruhákat látva gyorsan elrejtette a legkisebb fiút egy sötét sarokba, hogy véletlenül se pillantsák meg. A másik ötöt sorba állította, reménykedve, hogy egyikük átmegy a próbán, és elnyeri a törzsfőnök lányát. A legidősebb legény lába azonban nem fért bele a cipőbe, ahogy a másodiké, harmadiké, negyediké és ötödiké sem. Az anya kétségbeesésében fogott egy kést, és levágta a legidősebb fiú sarkát, majd a nagy fájdalom ellenére ismét rápróbáltatta a cipőt… ami ezúttal túl nagynak bizonyult. A követek szigorú tekintettel kérdezték, lakik-e még legény a házban az ötön kívül. A mostoha először nem akarta bevallani a dolgot, de végül megrémült a főnök követeinek haragjától.

– Van még egy, ott a sarokban – mutatta, és a követek rábukkantak a sötétben a legkisebb fiúra. Alig vették elő a cipőt, az szinte magától csusszant a helyére, és úgy illett a legény lábára, mintha neki készítették volna. A mostoha döbbenten figyelte az eseményeket.

– Ez? Ez a koszos, semmirekellő vakarcs lenne az a dalia, aki a törzsfőnök ünnepségére belovagolt? Lehetetlen! – kiáltotta keserűen, de a követek már vitték is a legényt nagy pompával a főnök udvarába. A főnök örömmel fogadta, a lánya pedig boldogan kacagva ugrott a nyakába; attól fogva a legény a gazdag házban élt, és nem volt gondja ételre, italra.

Igen ám, de az előkelő bánásmód ellenére mégiscsak kényelmetlenül érezte magát: sehogyan sem tudott beilleszkedni a ház előkelő lakói közé, napról napra úgy érezte, nem érdemli meg a nagy szerencsét, ami a nyakába szakadt. Egy nap aztán, amikor az emberek nagy része a földekre ment, a legény kiosont a házból, és hazaszaladt az anyja sírjához.

– Anya, itt vagyok!

A sír megnyílt, és előlépett belőle az édesanyja. Megölelte, megvigasztalta a fiát, bedörzsölte a bőrét pálmaolajjal, felöltöztette díszes ruhába, aranygyűrűt húzott az ujjára.

– Térj vissza a törzsfőnökhöz, és mondd meg neki, hogy új otthont szeretnél. Vidd magaddal a feleséged, induljatok el a távoli dombok felé! Hét folyón kell majd átkelnetek, mire megtaláljátok a helyet, ahol letelepedhettek. Ez a gyűrű a segítségedre lesz!

A legény visszatért a törzsfőnök udvarába, és az apósa elé állt.

– Ideje, hogy a feleségemmel új életet kezdjünk, saját otthont teremtsünk.

– Ez az élet rendje – bólintott a törzsfőnök. – A lányom szeret téged, biztos vagyok benne, hogy boldogan veled tart bárhová. Járjatok szerencsével, és látogassatok meg bennünket gyakran!

A legény és a felesége összecsomagolták a holmijukat, elbúcsúztak a családtól, lóra ültek, és útnak indultak. Lovagoltak hosszú napokon keresztül, dombra fel, dombról le; átkeltek hét folyón, míg végül egy tágas mezőre érkeztek.

– Hogy tetszik ez a hely? – kérdezte a legény.

– Úgy érzem, szabadon lélegzem – felelte mosolyogva a felesége. Mivel estére járt az idő, leszálltak a lóról, tüzet raktak, és letelepedtek vacsorázni. A vacsora végeztével a lányt elnyomta az álom. A férje csendben felállt a tűz mellől, kisétált a rét közepére, és néhány szót szólt a gyűrűhöz. Abban a pillanatban gazdag ház termett előtte a semmiből, hozzá istállókkal, kertekkel, bevetett termőföldekkel. A legény mosolyogva ébresztette fel a feleségét.

– Gyere, kedvesem! Hazaértünk!

Kézen fogva sétáltak a gazdag házhoz, együtt nyitották ki az ajtót. Az ajtó túloldalán ott várta őket az otthonuk és a boldogságuk.

Így volt, mese volt, minden szava igaz volt.

VAJON MELYIK MESE EZ?

Sokan gondolják úgy, hogy a Hamupipőke „tipikusan női mese”, és nincs fiú megfelelője. Az Esti mesék lázadó lányoknak című könyv szerzői még példálóztak is vele egy tréfás videóban, hogy fiúknak soha nem mesélnénk olyat, hogy valaki egy cipő alapján találja meg a mátkáját… Erre tessék, itt van egy kameruni fiú Hamupipőke, akivel pontosan ez történik. És nem ő az egyetlen: még a magyar hagyományban is léteznek „fiú Pipőkék”, például A szegény ember szőlője című Benedek Elek-mesében vagy Hamupipőke királyfi történetében. Igaz, ők néha kicsit másféle próbákon mennek keresztül, míg megtalálják a boldogságukat.

Azt is kritizálni szokták egyesek, hogy Hamupipőke története pusztán arról szól, hogy egy jó házassággal a lányok (fiúk) minden gondja megoldódik. A mesemondók azonban tudják, hogy itt többről van szó: a legkorábbi változatok lényege sohasem a gazdag házasság volt, hanem az anya, aki a síron túlról is szereti, támogatja és segíti a gyermekét.

Élt egyszer régen, messze-messze, Eswatini országában egy király. Két felesége volt, és mindkét feleségétől egy-egy lánya. Az egyik királylánynak Kitila volt a neve. Kedves, okos, jószívű lány volt, az édesanyja nagy szeretetben nevelte, mégsem volt könnyű élete: a király utálta Kitila anyját, haragudott, amiért összeházasították vele, és rá sem bírt nézni a lányára. Megtagadott tőle minden uralkodói kiváltságot. Kitilának nem voltak ékszerei, drága ruhái, értékes játékai. Egyszerű bőrből volt az öltözéke, és az is megkopott sok helyen.

Amennyire utálta a király Kitilát, annyira rajongott a másik lányáért. Mapindane, a másik királylány az uralkodó kedvenc feleségétől született. Ő volt az apja szeme fénye, tejben-vajban fürösztötték, megkapott mindent, amit csak kívánt.

Annak ellenére, hogy Kitila és Mapindane más-más arcát látta az apjának, a két testvér nagyon szerette egymást. Egyformán jószívűek, kedvesek voltak. A királyt azonban nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy Kitila, akire ránézni sem bír, ugyanolyan szépséges, és ugyanolyan népszerű, mint Mapindane, a szeme fénye. Addig emésztette a féltékenység, míg végül úgy döntött, elrejti Kitila szépségét, méghozzá a lehető legalaposabb módon: parancsot adott, hogy készítsenek a lányának ruhát a Nya-Nya Bulembu nevű szörnyeteg bőréből.

A Nya-Nya Bulembu vízi lény, hosszú, éles agyarakkal és karmokkal. Az egész testét élénkzöld moha borítja. Mindenki retteg tőle, és aki csak találkozik vele, ordítva menekül már a látványától is. A neve tökéletesen leírja: Nya-Nya Bulembu annyit tesz, hogy „mohás rondaság”. A király azt remélte, hogy ha egy ilyen lény bőrébe csomagolja a lányát, akkor mindenki rettegni és undorodni fog tőle, és senkinek eszébe sem jut majd feleségül kérni. Annyira megtetszett neki a kegyetlen ötlet, hogy még azt is elfelejtette: a Nya-Nya Bulembu varázslatos lény, akivel nem ajánlatos ujjat húzni.

Egy reggel a király összehívta a tanácsosait és a szolgáit, és kihirdette a döntését:

– Megparancsolom, hogy Kitila mostantól csak a Nya-Nya Bulembu bőrébe öltözve járhat. Azonnal menjetek, ejtsetek el egyet azok közül a ronda, mohás szörnyetegek közül! Legyen fiatal, rettenetes, legyen meg az összes agyara és karma, és borítsa sűrűn a moha!

A király parancsára az udvari szakácsok rengeteg zöld kukoricakenyeret sütöttek, a Nya-Nya Bulembu kedvenc csemegéjét (a szörny ugyanis különösen szerette a zöld színű ételeket). Az illatozó csalival megrakodva a király vadászai útnak indultak a vadonba. Amikor egy folyó partjára értek, követték a víz folyását, míg egy nyugodt kis öbölre nem bukkantak, ahol a víz olyan mély volt, hogy szinte feketének látszott. A vadászok körbeállták a mélyedést, és énekelni kezdtek:

Nya-Nya Bulembu, Nya-Nya Bulembu,

gyere ki a vízből, falj fel minket!

A király küldött, hozzád jöttünk,

hosszú utunk volt, hadd lássunk!

Nevess, és villantsd ránk a fogad!

A folyó vize hullámzani kezdett, és a mélyből előkúszott egy hatalmas, vénséges vén Nya-Nya Bulembu. Két vagy három foga volt csak, és a moha már mind lekopott a hátáról.

– Menj vissza! Rád nincs szükségünk! – kiáltották a vadászok, és hátat fordítottak a rozzant szörnyetegnek. Követték tovább a folyót szélviharon, zivataron át, míg újabb öbölhöz nem értek. Ennek a vize friss volt, és kék, mint eső után az ég. A vadászok ismét körbe álltak.

Nya-Nya Bulembu, Nya-Nya Bulembu,

gyere ki a vízből, falj fel minket!

A király küldött, hozzád jöttünk,

hosszú utunk volt, hadd lássunk!

Nevess, és villantsd ránk a fogad!

A dalra előjött egy Nya-Nya Bulembu a vízből… de látszott rajta, hogy még kölyök. Egyetlen hosszú foga volt, és a moha éppen csak nőni kezdett a hátán. A vadászok őt is elengedték, és mentek tovább, míg egy harmadik öbölhöz nem értek. Ennek a vize tiszta zöld volt, akár a smaragd. A folyóparton mindenhol sűrűn nőtt a friss moha. A vadászok harmadszorra is énekelni kezdtek.

Nya-Nya Bulembu, Nya-Nya Bulembu,

gyere ki a vízből, falj fel minket!

A király küldött, hozzád jöttünk,

hosszú utunk volt, hadd lássunk!

Nevess, és villantsd ránk a fogad!

Az öböl zöld vizéből előkúszott egy ereje teljében lévő szörnyeteg. Hosszú agyarai fehéren ragyogtak, a karmai élesen villogtak, és a hátát sűrűn borította az élénkzöld moha. A vadászok a zöld kukoricakenyérrel a partra csalogatták, élve elfogták, és diadaléneket zengve cipelték haza a király udvarába. Amikor megérkeztek, a király katonái lándzsáikkal leszúrták a szörnyeteget, és Kitila anyjának a kunyhójához vitték, hogy elkészítsék belőle a királylánynak szánt öltözéket.

Ahogy a szolgák felvágták a Nya-Nya Bulembu hasát, legnagyobb csodálkozásukra rengeteg csillogó ékszer, színes gyöngy, drágakő fordult ki belőle. Voltak ott nyakláncok, karperecek, övek, tarsolyok, de még csoda szép szőnyegek is – minden, ami egy nemes kisasszonyhoz illik. Minél többet húztak elő a szörny hasából, annál több bukkant elő belőle, újra és újra, míg megtelt minden láda, edény és zsák a házban. Akkor a szolgák elkezdték megnyúzni a szörnyet, úgy, hogy meghagyták az agyarait és a karmait. Amikor az egész bőrt lehúzták, úgy, ahogy volt, ráterítették Kitila vállára – és a bőr odanőtt, mintha a sajátja lett volna. Attól a naptól fogva a szépséges királylány rémisztő, mohazöld szörnyeteggé változott.

Ha Kitila élete nehéz volt azelőtt, most százszor nehezebb lett. Mindenki sikoltva menekült előle, aki látta. Csak a nővére, Mapindane tartott ki mellette. A két lány – a szépséges hercegnő és a mohazöld szörnyeteg – nap nap után együtt üldögélt az istállók mellett. Játszottak, beszélgettek, falatoztak, és etették a madarakat, akik seregestül szálltak le hozzájuk morzsákért. Úgy tűnt, őket nem riasztja el a mohazöld királylány látványa.

Teltek, múltak az évek. Mindkét királylányból felnőtt hajadon lett. Mapindane olyan szépséges volt, hogy mindenki mosolygott, aki csak látta – Kitila pedig továbbra is viselte a Nya-Nya Bulembu zöld mohás bőrét.

Közeledett a szüret ünnepe. A király már egy hónappal előre elküldte az embereit, hogy vizet hozzanak a távoli tengerről a varázsfőzethez, amivel ilyenkor megtisztították a birodalom földjét minden ártalomtól. A szolgák apálykor letették az edényeket a tengerpartra, és megvárták, míg a dagály megtölti őket. Amikor hazaértek a friss tengervízzel, a király parancsot adott, hogy készüljenek az ünnepségre.

Az ünnep előtti napon mindenki kiment a gyümölcsösökbe szüretelni; nem maradt más otthon az udvarban, csak egy öregasszony, aki a két királylányra vigyázott. Kitila és Mapindane szokás szerint együtt üldögéltek, és etették a madarakat. Egyszer csak honnan, honnan nem, egy sereg galamb ereszkedett le az égből, megragadták a szépséges Mapindanét, és elrepültek vele. A zöld mohás lányhoz egyikük sem mert közel menni. Sírt, kiabált Kitila, futott a nővére után, de hiába. Sírt, jajgatott az öregasszony is:

– Ott viszik a legszebb királylányt, a király szeme fényét! Fussatok, hozzátok vissza!

Mindenki elhajította a földeken, ami épp a kezében volt, és az emberek rohanni kezdtek a távolodó galambsereg után. De hiába: a galambok egyre magasabbra és magasabbra szálltak, míg elnyelte őket az északi láthatár. Egy messzi birodalomba repítették Mapindanét, és letették egy nagy hatalmú, daliás király udvarában. A királylány és a vendéglátója egymásba szerettek, és idővel összeházasodtak; Mapindanéból bölcs és igazságos királyné vált. Egyetlen dolog miatt fájt csak a szíve: senki sem hallott az ő otthonáról, sőt azt sem tudták, merre keressék, így nem tudott üzenetet küldeni a családjának a sűrű erdőkön túlra, amik a birodalmát határolták.

Odahaza mindenki azt hitte, hogy Mapindane elveszett. Szegény Kitila egyedül maradt; magányosan üldögélt a mohás bőrben, és az emberek még jobban kerülték, mint azelőtt. Mapindane anyja rajta töltötte ki minden mérgét és szomorúságát. A királylánynak a legnehezebb, legpiszkosabb munkákat kellett végeznie a ház körül, míg végül a király így szót:

– Te haszontalan teremtés! Rád sem bírok nézni! Eridj, riogasd a madarakat a földeken, csak arra vagy jó! Ha téged meglátnak, azonnal elmenekülnek!

Attól a naptól fogva Kitila a földeken dolgozott mint madárijesztő. Lassan mindenki elfelejtette a valódi nevét, és csak úgy emlegették, Nya-Nya Bulembu. Esténként gyakran sírt és panaszkodott az anyjának:

– Miféle élet ez? Miért bánnak velem ilyen kegyetlenül?

Az anyja ilyenkor mindig megölelte, megsimogatta, és azt válaszolta:

– Ne feledd, hogy a Nya-Nya Bulembu megtöltötte a házunkat ajándékokkal! Minden rendben lesz, kedvesem. Eljön majd az ideje, amikor büszkén viselheted azt a sok szép ékszert…

Történt egy napon, hogy a királylány a földeken riogatta, kergette a madarakat, és kis híján belebotlott egy öregemberbe. Az öreg valójában jóságos szellem volt; látta, milyen nehéz dolga van a lánynak, és megesett rajta a szíve. Egy pálcát adott neki:

– Fogd ezt a pálcát, lányom! Egyetlen suhintásával elhessegetheted a madarakat. Ha pedig fürdeni mész, vidd magaddal a vízbe, és segít visszanyerni az eredeti alakod. Soha ne add más kezébe, vagy elveszíti a varázserejét!

Kitila fogta a pálcát, és köszönetet mondott a kedves öregnek. Attól fogva sokkal könnyebb dolga volt a madarakkal: csak egyet kellett suhintania, és mind eltűntek a vetemény közeléből. Mindennap, a nagy déli hőség idején, amikor állatok és emberek egyaránt az árnyékban szunyókáltak, a királylány lement a folyóhoz, és a pálcával együtt belesétált a friss, hűs vízbe. Ahogy a lába a vizet érte, lefoszlott róla a zöld mohás bőr, és száz másik lány jött elő a folyóból, hogy játsszanak vele. Ilyenkor Kitila énekelni kezdett:

Nya-Nya Bulembu, Nya-Nya Bulembu,

itt vagyok!

Szörnynek öltöztettek,

de királylány vagyok.

Úgy etetnek, mint a kutyákat!

A szavaira terített asztal jelent meg a sekély vízben, rajta mindenféle finomabbnál finomabb falattal. Kitila együtt evett és ivott a folyótündérekkel, nevettek, beszélgettek, összebarátkoztak. Amikor aztán kilépett a vízből, a zöld mohás bőr visszakúszott rá, és a királylányból ismét Nya-Nya Bulembu lett.

A többi gyerek, aki a földeket őrizte, rettenetesen félt a mohazöld szörnyetegtől. A közelébe sem mertek menni, nemhogy hívták volna, hogy tartson velük a folyópartra játszani. Egyszer aztán a kíváncsiságuk felülkerekedett a félelmükön: meg akarták lesni a fürdőző Nya-Nya Bulembut! Óvatosan utánaosontak, amikor a vízpartra ment, és a bokrok közül lesték, mit fog csinálni. Azt sem tudták, hová legyenek a csodálkozástól, amikor a zöld szörnyeteg bőréből csoda szép királylány bontakozott ki! Lélekszakadva rohantak haza, és elmesélték a dolgot Kitila édesanyjának. A királyné óva intette őket, hogy el ne árulják senkinek, amíg el nem jön az ideje. A mohazöld királylány, mit sem sejtve, tovább riogatta a madarakat a földeken.

Néhány hónappal később daliás királyfi érkezett az udvarba; bölcsességének és igazságosságának híre messze megelőzte. Menyasszonyt keresett, járt királyságról királyságra, és mindenki, aki csak látta, kíváncsian várta, ki lesz az a szerencsés hajadon, akit feleségül választ. Hiába járta azonban a királyfi a világot, sehol sem akadt olyan lányra, akiért megdobbant volna a szíve. De nem adta fel a dolgot: ahogy megérkezett az udvarba, rögtön feltette a királynak a kérdést, van-e hajadon lánya.

– Van, de csak egy – felelte a király. – Ha kívánod, megmutatom.

Mapindane anyja kárörvendő mosollyal várta, mit fog szólni a messziről érkezett királyfi a mohazöld szörnyeteghez. A vendéget a földekre irányították, ahol Kitila dolgozott. Egy sereg kisfiú és kislány futott eléje, akiket már elért a látogatás híre:

– Nya-Nya Bulembut szeretnéd látni? Épp fürdeni ment. Megmutatjuk, hol van.

A gyerekek kézen fogták a királyfit, akiről hamar kiderült, hogy barátságos és közvetlen, és vidáman csacsogva együtt kísérték le a folyópartra. A bokrok között megmutatták neki a helyet, ahonnan leskelődni szoktak. Csodás látvány tárult a vendég szeme elé: mohazöld szörnyeteg lépett a folyó vizébe, olyan ronda, hogy még a lélegzete is elakadt, és azt hitte, a király a bolondját járatta vele… de a következő pillanatban Kitila válláról lehullt a mohás bőr, és előtűnt alóla a csoda szép királylány. A királyfinak a szája is tátva maradt, ahogy figyelte a tündérek seregét és hallgatta Kitila énekét. Mire elmúlt a délután, halálosan beleszeretett a mosolygó lányba, aki nehéz sorsa ellenére olyan önfeledten játszott és beszélgetett a barátaival. Elhatározta, hogy megkéri a kezét, akármilyen varázslat ül is rajta.

– Feleségül veszem a királylányt – jelentette ki, amint visszatért a palotába.

A király azt sem tudta, hová legyen a döbbenettől, de rábólintott a dologra. Kitila édesanyja elővette a sok kincset, ékszert, királynői ruhát, amiket annak idején a szörny gyomrában találtak, és becsomagolta őket hozománynak. A királyfi hazatért, és a szokáshoz híven száz tehenet küldött Kitila apjának jegyajándékul, az édesanyjának pedig még egyszer annyit. Hatalmas vagyon volt ennyi tehén – azt jelentette, hogy a vőlegény nagyon nagy becsben tartja a menyasszonyát.

Mivel a hagyomány úgy diktálta, hogy az esküvőt a vőlegény otthonában tartsák, a királyfi egész udvartartása izgatottan várta, hogy végre láthassák a csodás menyasszonyt, akinek sikerült a királyfi szívét meghódítania. Amikor azonban megérkezett a villogó agyarú, mohás bőrű szörnyeteg a nyoszolyólányok kíséretében, kis híján hanyatt estek a rémülettől.

– Ez hogy lehet?! Ez lenne a legendás szépség, akit bölcs királyfink feleségül választott?! Nem lát talán a szemétől? Hogyan vehet feleségül egy ilyen rusnya teremtményt?!

Kitila hallotta a kérdéseket, hallotta a rémületet az emberek hangjában. Reszketve ült le a palota lépcsőjére; összeszorult a szíve a gondolatra, hogy a vőlegénye meggondolja magát, és szégyenszemre hazakergeti. A királyfi azonban kitartott a döntése mellett. Kedvesen, mosolyogva fogadta a mohazöld királylányt, kézen fogta, bevezette a palotába, és másnapra kihirdették az esküvőt.

Másnap kora reggel Kitila és a nyoszolyólányok lementek a folyópartra fürdeni. A nap még alig pislogott a láthatáron, a levegő friss volt, és hűvös. A királylány a kezébe fogta a varázspálcát, és belépett a vízbe. Ahogy a lába a folyót érte, lefoszlott a válláról a mohás bőr; a reggeli szellő felkapta, magasra repítette, és sodorta hosszú mérföldeken át, míg végül gyengéden letette Kitila édesanyjának küszöbére. Innen tudta a királyné, hogy a lánya jó helyre került, és megtalálta a boldogságát.

Amikor a menyasszony kilépett a vízből, már nem Nya-Nya Bulembu volt, a szörnyeteg, hanem Kitila, a királylány. Visszatért a palotához a kísérőivel, és magára öltötte a legszebb ruhákat, ékszereket, díszeket, amiket az anyja csomagolt neki. Amikor a palota lányai, akik a vőlegényhez kísérték, először megpillantották Kitilát teljes díszben, a szemük is belekáprázott a szépségébe. Megértették végre, hogy a királyfi meglátott a mohás bőr alatt valakit, akire érdemes volt várni.