Az Érinthetetlenek

Nick T. Millstone

NICK. T.

MILLSTONE

AZ ÉRINTHETETLENEK

A színek

Budapest, éjjeli fél kettő. Fülledt, nyári éjszakai meleg. Áll a levegő.

A Körúton a sárgán villogó jelzőlámpák monoton kattogása metronómként töri meg az éjszaka csendjét. Pár hajléktalan még utoljára – a kukások érkezése előtt – az egyik MC Donald's bejárata előtt keres pár használható maradékot. Egy csapat részeg próbál átjutni a zebrán, nem kis nehézségek árán. Nem a forgalom miatt nehéz a feladat. Autó szinte semmi.

Nehéz eldönteni, hogy a csapattal szemben sietve közlekedő csinos, harmincas hölgy munkába, vagy munkából siet ennyire. Tűsarkú, alkalmi cipőjében, rövid szoknyájában, selyem blúzában, tökéletes sminkjében, hibátlan, szőke hajkoronájával nem valószínű, hogy takarít valamelyik plázában. De ne ítéljünk első látásra! Gyorsan kiderült, a zebrával küzdő fiatalok, angolok. Nem sikerült a "valószínű nem takarító hölgy" mellett szó nélkül elmenniük. Pontosabban: nem igazán mentek, inkább csak dülöngéltek a zebra felénél.

A hajléktalanok is lassan tovább állnak. A város aludni készül.

Már messziről hallani lehet, ahogy a locsolóautó, lassan, komótosan kanyarodik ki az egyik keresztutcából. Szokásos nyáresti útvonalát teljesíti.

Nem rossz meló ez! Nyugis, semmi stressz!

Ahogy a zebránkhoz ér – ahol már hűlt helye az előbbi csapatnak – egy furcsa, mélyről jövő, dübörgő hang hallatszik a távolból. Lehet sejteni, hogy nem egyszerű "jószágok" közelednek.

Az eddig metronómként kattogó lámpák zajából már semmit sem hallani.

A locsolóautó lelassít és félrehúzódik, szorosan a padka mellé, mintha attól tartana, hogy a két sáv itt kevés lesz.

Leállítja a locsolást is.

A távolról érkező dübörgés egyre erőteljesebb, és már látszik a három fényszóró sárgás fénye is. Pillanatok alatt fülsiketítő, gyomrot kirázó, szívet megdobogtató, semmihez nem hasonlítható hang és látvány uralja az éjszakai utcát.

A három matt fekete Harley, méltóságteljesen suhan el a locsolóautó mellett.

Egy elöl, kettő szorosan mögötte, egymás mellett, ék alakzatot formálva. A nyitott bukósisakon és a maszkon keresztül is sugárzik az erő és a magabiztosság a "lovasokból". Fekete bőrmellényt, egy laza flanel inget, motoros farmert, csizmát viselnek, mintha egyenruhában lennének.

Kettejük hátán, három részből álló felvarró. Ez már sejtet valamit a viselőikről.

Kétszáz méterre távolodhattak el, mikor az elöl haladó motoros felemelte a bal kezét, majd  kiindexel jobbra.

A három motor megáll az útmentén felfestett parkolóban, szorosan a padka mellett.

Mintha egy előre elgyakorolt koreográfia lenne, egyszerre rakják oldal sztenderre a motorokat, majd ugyanígy egyszerre szállnak le a gépekről. Mielőtt levennék a sisakokat, mindhárman simogatással "köszönik" meg a hálás "jószágoknak", hogy ismét célba értek velük. Ki az első lámpát, ki a hátsó sárvédőt, ki a tankot paskolgatja. Rituálé, de érthető. A motoroknak van lelke. És valószínű, hogy a bőrmellényes, marcona motorosoknak is.

Amint leveszik a sisakot, a maszkot és a kesztyűt, egymással is kezet fognak, veregetik egymás vállát, pedig valószínű, hogy nem most találkoztak először a nap folyamán. Váltanak pár szót, majd elindulnak a tőlük öt méterre lévő NON-STOP bár irányába.

Ahogy belépnek, látszik, hogy nem most járnak itt először. A bár - ami inkább egy retró hangulatú kocsma - nem túl nagy. A pult a helység jobb oldalán húzódik, szinte faltól falig.

A neon reklámtáblák sör és whisky ivásra buzdítanak. Igaz kicsit hiányos, és idegesítően zümmögő, vibráló világítással. A négy, kicsit már kopottas, műbőr bárszék egyikén sem ülnek. Nincs telt ház! Három asztal kapott még helyet a helységben. Az egyiknél öt, már nem igazán szomjas, húszas éveik végén járó fiatalember iszogat, nem éppen halkan.

– Sziasztok! De jó, hogy benéztetek!

A pult mögül, kedves mélyen búgó, vidám női hang köszöntötte a motorosokat.

– Szia Ditte! Csak erre jártunk, és megéheztünk. Van még abból a híresen "rossz" melegszendvicsedből?

– Persze, hogy van! Kecske, neked még abból  az "ihatatlan" kávémból is adok! …

Eközben a másik két motoros is, mosolyogva köszön a pultos lánynak, majd leülnek a bárszékekre. – Három hosszú kávét, két kólát, egy tonikot és három sonkás melegszendvicset légy szíves!

Ezt a középen helyet foglaló, bőrmellényes kérte a lánytól.

Ditte 30 körüli, magas, barna hajú, barna bőrű, vakítóan fehér fogsorú, igazán csinosnak mondható hölgyemény. Miközben az italokat készíti folyamatosan csacsog. Hatalmas zöld szemei csillognak, ahogy meséli mi történt vele, mióta nem találkozott a fiúkkal. Pedig nem mindig csillogtak azok a szemek.

Kecske valamikor 13 évvel ezelőtt találkozott először a lánnyal. Pontosabban ekkor talált rá.

A Kőbánya-kispesti metró végállomás, parkolójában, egy szemetes konténer mellett feküdt bedrogozva, összeverve. Kidobták az éjszaka közepén, mint valami megunt játékszert.

Hisz' az is volt! Egész addigi életét a nevelőotthon és a mindig újabb nevelőszülők közt ingázva élte. Tizennégy volt, mikor az egyik "jóakarója" munkába állította. Salgótarjáni út, Népliget, Keresztúri út voltak a törzshelyei. Ezekre a helyekre nem az úri közönség járt szórakozni.

Ezek a "gyorsmenetek" helyszínei voltak.

Természetesen rászokott vagy rászoktatták a cuccra is. Három évnek kellett eltelnie, hogy elege legyen ebből. Az első kiugrási kísérletét a fogai bánták és elrepedt pár bordája. Ezután még kétszer próbált elszökni, mire a "munkáltatója" megunta, és inkább telenyomta Icával, utoljára még megverte, és otthagyta az utcán. Így talált rá Kecske.

Tudta, hogy ha kórházba viszi a lányt, az csak bonyolítja a  helyzetet. Inkább elvitte magához és a nővére segítségével ápolta, míg jobban nem lett. Közben próbálta kideríteni, hogy vannak e hozzátartozói. Miután kiderült, hogy senkije sincs, Kecske szerzett neki rendes munkát, albérletet és egyengette az útját.

Kecske nem az a "tipikus biker arc". Átlagos testalkatú, olyan százhetven magas, arcát fekete dús körszakáll borítja, feje mindig frissen kopaszra borotvált.

Sokat emlegeti nem létező pocakját és mindig megfogadja, hogy lassan diétázni fog. Hatalmas lelke van!

A legjobb indulatú pasi a csapatban. Régebben ez a jóindulat sokszor naivitásba csapott át.

Nagyon tudott, és akart bízni az emberekben. Mára - a sok és drága leckék után - már jóval óvatosabb. Érdekes, hogy éppen az Ő feladata lett felügyelni a Klub biztonságát.

Talán a józan gondolkodása, a gyors helyzetfelismerése, és a hidegfejűsége miatt szavazták meg a többiek. Negyven fölött már nem ugrálgat az ember feleslegesen! Viszont ha oda kell vágni, akkor oda vág!

A "SGT. AT ARMS" felirat virít a mellényén, a szíve fölött. Ez köztudott a motoros berkeken belül, hogy viselőjének egyfajta "verőlegény" szerepet is be kell töltenie.

És e mellett, ha a Klub érdeke úgy kívánja, el is kell tudni tüntetni bizonyos egyéneket...

Már a melegszendvicsek is lassan elfogyasztásra kerülnek. Lassan kortyolgatják üdítőiket és általános dolgokról beszélgetnek.

– "Apó", merre van? Kecske a lányra nézett kíváncsian.

– Kiszaladt az ügyeletes gyógyszertárba, fájdalomcsillapítóért. Fáj a feje, a sok agyalástól. Mosolyodott el a lány.

– Lassan jönnie kellene, mert csak ide ment a Wesselényibe. De lehet megint beugrott a kínaiba a cafkájához.

Most már hangosan nevetett is.

– Apó becsajozott? – az értetlenkedés hangos nevetéssel párosult Kecske részéről.

– Az túlzás! Csak ápolgatja! Bírja a kínai csirkét.

Ditte a könnyeit törölgette a nevetéstől  miközben leszedte a tányérokat a pultról.

A háttérben a vidám öt fős asztaltársaság is egyre jobban érezte magát. Már percekkel ezelőtt érdeklődéssel figyelték a bárpultnál zajló beszélgetést, és elengedtek halkan, egymást közt, egy egy gúnyos megjegyzést. Ez persze nem kerülte el a bikerek figyelmét. Eddig a pillanatig bírta a hangadójuk, hogy ne kezdjen el kommunikálni a motorosainkkal.

– Szépek a motorok! Meg jó nagyok! – vetette oda flegmán.

– Biztos drágák is! – kapcsolódott be a beszélgetésbe egy másik.

Kecske már válaszolt volna, de meggondolta magát. Inkább csak egy negyed fordulatot tett a bárszékkel balra, így most tisztán látta a "vendégeket" és a másik két motorossal is szembe került.

Jobb karját a pultra fektette, bal lábát le helyezte a földre.

– Ezekre már rendes jogsi kell igaz? – folytatta az "eszmecserét" a hangadó.

– Ha nagymotor jogosítványra gondolsz, akkor az.

Válaszolta a középen ülő motoros. Kezdett kicsit kényelmetlenné válni ez a beszélgetés.

– Na, de mennyibe kerül egy ilyen? 50.000? 100.000? Annyit most "gyorsba" adok érte! -vicceskedett tovább emberünk, majd a többiek felé fordult és hangos röhögésbe kezdett.

Persze a többiek másolták a műsort.

– Annál azért egy kicsit többe kerül! – vette át a szót Kecske.

– Akkor ezek drágábbak, mint "a Norbika" szakadt Swiftje? Pedig azon van négy kerék! - vihogott tovább a mókamester, közben nagyot vágott a mellette ülő hátára. Valószínű Norbikához van szerencsénk.

Ekkor a még mindig középen ülő motoros, akit eddig a többiek csak "Prezi-nek" szólítottak – a pulton pihentetett jobb keze mutató ujját alig észrevehetően jobbra-balra kezdte el mozgatni.

A két társa azonnal értette a jelzést.

– Befejeztük a beszélgetést, vagy még megkérdezitek, hogy "mennyivel megy"?

Az eddig hallgatag mellényes tette fel a kérdést. Ő tűnt a legfiatalabbnak a három motorosból. Hosszú fekete haja egy vastag copffa fonva egészen hátra a mellénye aljáig ért.

Borostás, erős csontozatú, kicsit előreugró állát markáns arcvonásait csak a nagy barna "boci" szemei kompenzálták. Az Ő mellénye hátán nem volt felvarró, csak elöl egy „Prospect” felirat.

– Az lett volna a következő kérdés! – fordult a pult felé a "kötözködő", lábait szétrakva, karjait mellén keresztbe fonva, terpeszkedett a műanyag széken, ami a fordulás következtében hangos csikorgást hallatott a bár, régi metlakiján.

– De jobban érdekel, hogy a hátatokon ez az ábra mit jelképez? -folytatta. De hadd találgassak.

A nyitott tenyér gondolom azt jelenti, hogy szerettek magatokhoz nyúlni. Vagy esetleg egymáshoz.

A "közönsége" dőlt a röhögéstől. A szájuk szélén folyt ki a sör, de volt olyan, aki egyenesen kiköpte a padlóra, annyira nevetett.

– A koponya – élcelődött tovább – az tuti, az hogy krematóriumban dolgoztok! A rózsa a... Az meg csak úgy egyszerűen, buzis!

Ezt kár volt így kifejtenie! "Prezi" a legnagyobb nyugalommal kérte a számlát. Ditte kicsit rosszul érezve magát, de száz százalékosan tudva, hogy mi következik, halkan, nyugodt hangon közölte, hogy Ő állja a cehhet.

– Szó sem lehet róla! – dőlt előre Prezi, és már nyúlt is be a mellénye belső zsebébe.

Elővett egy ezüst pénzcsipesszel összefogatott köteget és kivett belőle tíz darab húszezrest.

– Ezt a kellemetlenségért, és az esetleges károkért a berendezésben.

Súgta oda a lánynak egy kacsintással kísérve. Innen felgyorsultak az események.

Prezi ahogy visszatette a pénzköteget, már fordult is hátra. A mellény alól ismét előtűnt a keze, de már nem pénz volt benne! Villámgyorsan az asztaltársaság hangadója előtt termett a menet közben kicsapott viperával. Kegyetlenül lecsapott!

Felülről -szinte még fel is ugrott az ütés előtt- ami pont a váll és a nyak között ért célt. Éppen a kulcscsontra. Hallani lehetett a csont reccsenését, és azonnal látni, hogy a bal váll leereszkedik vagy húsz centit.

Na jó, nem ereszkedik, az leszakadt! Emberünk ordítva terült el a földön, magzatpózba görnyedve remegett a fájdalomtól.

Kecske is végezte a dolgát, szinte egyidőben.

Nem vitte túlzásba! Nemes egyszerűséggel talppal fejbe rúgta a hozzá legközelebb ülőt. Három repülő fog, egy törött orr, megrepedt arccsont. És ömlő vér az eredmény.

A motoros csizma erre is jó.

Prezi tovább aprított. Nagyon lépnie sem kellett a következő delikvensig, akinek még felállnia sem volt ideje.

Ő volt Norbika a Swiftes. Egy combos lett a jutalma a viperával, majd ahogy a lábához kapott és előre görnyedt még járt neki egy öklös is visszakézből, a viperát szorító kézzel, amitől hátraborult székestől.

Kecske már szintén viperával a kezében – amit akkor húzott ki a jobb csizmájából, miután a rúgást befejezte – a négyes számú versenyzőt nevelgette. Az sosem fog kiderülni, hogy azért emelte fel két kezét a feje elé, hogy megadja magát, vagy valami muay thai beállásra készült.

De ahogy mondani szokták: "az események szempontjából lényegtelen". Kapott, ordít, fekszik.

Már csak egy volt hátra. Az ötödik tag teljesen sokkos állapotban, maradék sörét szorongatva ült jéggé dermedve. Észre sem vette, hogy egészen a falig hőkölt hátra székestől.

Ez volt vagy másfél méter. Onnan már nem tudott hová csúszkálni. Tátott szájjal próbált kinyögni valamit, de hang nem jött ki a torkán.

Prezi eltette a viperát és gyors mozdulattal felkapott egy széket, és úgy ült rá, mint egy motorra. Támlára könyökölve, haját hátra simítva nézett az ijedt áldozatára.

– Ezt ma Te megúsztad!

Szólt nyugodt hangon, kicsit sem lihegett a testmozgás után.

– Viszont, ha majd a barátaid magukhoz térnek, szeretném, ha elmagyaráznád nekik, hogy mennyire veszélyes sport a bringázás. Itt nem is jártatok, minket nem is láttatok! Szerencsétlen sportbaleset történt, mondjuk  kerékpározás közben.

– Tömeges baleset! –

Tette hozzá Kecske, miközben Dittét nyugtatta, bár nem igazán rendítette meg a dolog, látott már rosszabbat is.

– Ne kelljen megkeresni benneteket. -folytatta Prezi, majd felállt és elindult a kijárat felé.

A többiek követték.

Gyorsan elköszöntek és már utcán is voltak. A szomszédos épület elől kiáltásra lettek figyelmesek.

– Helló, Hahó motorosok! Ne menjetek még, igyunk egyet!

Apó megérkezett a gyógyszertárból. Most még a szokásosnál is slamposabb, csapzottabb.

Ritkuló hajával próbálja eltakarni kopaszságát a feje tetején, de most csak lóg mindenfelé a vállig érő, kicsit vöröses, barna haj. Fehér pólót, zenekaros felvarrós kék farmermellényt, fekete farmert visel. És papucsot! Mezítláb, lábujjas strandpapucsot. Tényleg szereti a kínait!

– Indulunk most már Apóka!

Kecske átölelte és egy kicsit megigazgatta a haját.

– De ha hoztál elegendő fájdalomcsillapítót, azt most bent elosztogathatod!

Ezt még Prezi tette hozzá, majd belebújt a maszkba, és felvette a sisakot.

A többiek is felöltöztek, felültek a motorokra, és elindultak.

Ma már csak egy jó alvásra vágynak.

Apó még integet a járda szélén, addig, amíg a felkelő napban még látja a motorokat. De lehet még azután is.

Különös bája van annak, amikor az ember délben kel, mert reggel kerül ágyba. Az éjszakai élet gyorsan öregít…

Persze kezdetben hatalmas feeling, mikor a benzinkúton reggel, a munkába igyekvő, álmos emberekkel találkozol, miközben Te még az adrenalintól, az éjszakai élményektől, és az „egyéb dolgoktól” pörögve, még egy utolsó kávét kortyolgatsz a hazaérkezés előtt.

A csendes kisváros, pár kilométerre a fővárostól, álmosan kezdi a szombat reggeleket. Senki sem siet ma. A helyi piac is hamarosan zár, az a pár kitartó árus is pakolni kezdi portékáját, akik még kitartottak a nyári melegben. Hamarosan dél.

A városka főutcájának csendjét hangos dübörgés töri meg. Két motoros érkezik. Lassan, méltóságteljesen haladnak egymás mellett. Semmi feltűnősködés. De a helyiek már megszokták a „fura figurákat”. Néha egy-egy gyerek még kiszalad az útszélére integetni nekik, és öklüket forgatva kérik, hogy „húzzanak egy kövéret” a motorosok.

A főútról egy csendes mellékutcába kanyarodva lassan elhal a dübörgésük.

Az itteni házak jól tükrözik a jelenlegi irányzatot. Mediterrán típusúnak mondjuk, de inkább valami hibrid stílus. Kicsit észak-olasz, kicsit Costa del Sol, kicsit a dél-amerikai gyarmati építészet keveréke. Egy kaptafára készült tervezés, kivitelezés. Itt nem a prolik laknak…

A lány álmosan sétál fel az emeleti hálóba, kezében két pohár kávéval. Szőke haja kibontva, lenge hálóingben, mezítláb szeli a lépcsőfokokat. Évek óta ezt csinálja. Tudja, érzi, hogy „Prezi” mikor ébred.

– Jó reggelt! Köszönti a férfit mosolyogva, aki már a háló teraszára tart, félmeztelen felsőtesttel.

– Jó reggel! Válaszol közömbösen, és már gyújtja is meg a cigarettáját.

Mara szó nélkül adja oda a kávét a férfinak, aki leül és élvezettel kortyolni kezdi kávéját. Mara is leül mellé a kanapéra.

– Új lány? -Kérdezi a férfi, miközben fejével a terasz alatti medence felé int. A szépen rendezett kertben egy kisebb társaság medencézik. Négy bikinis lány és három bőrmellényes pasi. Akár még szürreális is lehet a látvány, hisz az egyik férfi csak egy fürdőnadrágot és a bőrmellényt viseli.

– Igen, van egy új üdvöskénk. Amber a neve. -Mondja Mara miközben a haját lófarokba fogja.

– Minden lányod „pornós nevet” választ? -Prezi most mosolyodott el először ébredés óta.

Mara, az egykori escort lány, és Prezi már 15 éve együtt vannak. A 40-es nő a mai napig feltűnő jelenség. Barna, feszes bőr, szőke haj, hosszú combok… Egy kicsit Harley Quinn, egy kicsit Barbie. (Ennyi erővel lehetne Margot Robbie is…)

Prezi „kuncsaftként” ismerte meg a lányt, aki az egyik belvárosi szállodában „dolgozott”. Mara korán felismerte, hogy ebben az iparágban jobb dolgoztatni, mint dolgozni. 25 évesen már saját „vállalkozását” irányította.

– Este őt is viszem a klubházba.

Szólt a nő miközben az üres kávéscsészéket fogva, elindult a földszint felé.

Prezi az órájára nézett. Lassan indulni kell. Gyors zuhany után, irány a klubház.

A nap már magasan járt, és a villa medencéjénél mindenki kellemesen elnyúlva élvezte a nyarat. A víz tükrén lustán csillogott a fény, a levegő tele volt nevetéssel és frissítő permettel. Judy épp a lábát lógatta a medencébe, és grimaszolt.

– Szerintetek a víz mindig ilyen hideg, vagy csak engem szívat?

– Nekem jó így! – szólt közbe Kata, aki már félig a vízben volt. – Legalább nem fő meg az agyam.

A három motoros – Kecske, Skin és a Prospect – egy árnyékosabb részen ültek, egy-egy palack vízzel a kezükben. Ők nem beszéltek sokat, csak mosolyogva figyelték a lányokat. Kecske néha bólintott, mintha egy belső zenével dobolna együtt, ami csak az ő fejében szólt.

Skin nyugodtan szívta a túlméretesre tekert gandzsáját, miközben valószínű, hogy újabb tetkós mintákon gondolkodott.

Skin 26 éves, magas, sportos testalkatú, akinek a kisugárzása azonnal megragadja az embert. Mélybarna szemei élesek és figyelmesek, mintha állandóan a világ rejtett rétegeit fürkésznék. Rövidre vágott, sötét haja rendezetten, mégis hanyag eleganciával simul a fejére – pont, mint ő maga: kifinomult, de nem mesterkélt.

Bőre mint egy élő vászon: tetoválások hálózzák be a karjait, mellkasát, és részben a hátát is. A minták nem puszta díszek: mindegyik mögött történet, élmény vagy filozófia húzódik meg. Nála a testművészet nem trend, hanem önkifejezés – és felelősség. Művészként hisz abban, hogy a bőrre vitt vonalak örökké mesélnek. Nem hajlandó olyan mintát készíteni, ami neki nem tetszik. Ez némileg megnehezíti a tetováló vállalkozásának fejlődését, na, de az elvek...

Skin ambiciózus – kicsit törtető.

Művelt és tájékozott. Nemcsak a tetoválás történelmét és stílusait ismeri, hanem irodalmat, pszichológiát és filozófiát is olvas. Nem tartja magát „okosnak” – inkább kíváncsinak.

Kapcsolataiban zárkózott, de mély érzésű. Nehéz hozzá igazán közel kerülni, de akit beenged, az számíthat rá – teljes szívéből. Egyfajta belső tűz ég benne: nem hangos, nem teátrális.

A Prospect fegyelmezetten viselte a jelöltek „keserű” sorsát, és várta, hogy mi történik.

– Egyébként este ugyanaz a zenekar jön, akik legutóbb? – kérdezte Kata. – Az a rockbanda, akik múltkor majdnem felgyújtották a klubházat.

– Ja, ők – válaszolt Kecske. – Csak most már új cuccuk van. Remélhetőleg nem olyan, ami lefüstöl, ha megküldik.

Ekkor nyílt a villa hátsó ajtaja, és Prezi kisétált a teraszra. Egy fehér pólót viselt a fekete bőrmellénye alatt, világos farmert, tornacipővel. Szokásos, szigorú, mégis barátságos arckifejezésével pásztázta a társaságot.

– Na, gyerekek, itt a vége a wellnessnek! – szólalt meg. – Tíz perc múlva indulunk a klubházba. Gyűlés lesz, fontos dolgokról beszélünk.

A motorosok a medence mellett, kezdenek szedelődzködni. Maradék vizüket még megisszák, a hiányos öltözetüket pedig kiegészítik. Menetre késznek kell lenni.

A négy lány – most már Marával kiegészülve – folytatja a „medencés partit”.

Fél óra sem kellett, hogy a klubházhoz érjenek motorosaink.

A négy motor dübörögve gördült be a poros útra, amely a régi gyártelep kapujához vezetett. Prezi vezette a sort fekete HD-jával. A nap narancs fénnyel vonta be a kopott téglafalakat és a vasrácsos ablakokat, a motorok fényezése tompán csillogott a porban.

A régi gyártelep, amely most a klub otthona volt, egyszerre tűnt a rozsdás múltnak, és élő közösségi térnek.

A főbejáratnál, bal kéz felől, volt egy mosó, ahol gyakran saját motorjaikat is tisztán tartották. Most épp üres volt, csak egy csöpögő slag lógott a fali akasztón. Mellette, a nyitott garázsajtón túl, a műhelyből zene szólt: egy régi AC/DC szám recsegett a hangszóróból, és ketten szereltek valamit olajos kezekkel, fejüket rázva az ütemre.

A főépület előtt, a masszív fémterasz szélén, páran már ott ültek: mellényben, napszemüvegben, valaki mezítláb, sört kortyolgatva, füvet szívva.

– Na, ezek már jól érzik magukat – jegyezte meg Skin, miközben leállította a motort.

A motorjaikat a többiek gépei mellé sorakoztatták. Az aszfalton olajfoltok és guminyomok.

A teraszon ülők közül egy tetovált srác integetett nekik.

– Hey, hey! Végre! Már azt hittük, lemondjátok a gyűlést, és inkább a háznál maradtatok medencézni! – ordított a teraszról Lupo, a borsodi szabadszájú, szabad szellemű fenegyerek.

Az a típus, aki a kést, nemcsak szalonnázásra használja. Jelenleg egy lakókocsiban él a város szélén. A „jelenleg” lassan három éve tart. Tetszik neki a nomád életmód, és jól is áll neki.

Miközben valódi örömmel fogadja a többieket, barna haját egy gyors mozdulattal copfba köti. Gitárját -amit eddig jobbkezében pihentetett – hanyagul ejti a rattan kanapéra. Pár perccel ezelőtt valószínű, hogy használatban volt a hangszer.

A hangulat kint még könnyed volt, a levegőben benzin, fű és sör illata keveredett. De bent... bent már egy másik világ kezdődött. A klubélet komoly volt. Barátság, üzlet, közösség – és rock and roll. Ezek a férfiak nincsenek megfertőzve semmilyen ideológiával, vagy „izmussal”! Csak a motorozás, a barátság, a szabadság vágy – és persze ne legyünk álságosak – a pénz köti össze Őket.

A klubház belső tere nyüzsgött. A gyűléshez készülődő motorosok kisebb csoportokban beszélgettek, néhányan már a hátsó szobába tartottak, ahol az ovális asztal körül szokás szerint megvitatták a fontosabb dolgokat.

Minden az „Asztalnál” dől el! Itt minden szavazásnak egyöntetűnek kell lennie. Csak akkor kerül valami elfogadásra, ha azt mindenki támogatja!

Maestro, a klub önjelölt „gasztro-filozófusa”, épp egy fémes csillogású lapátkanállal fordította meg a saját maga által “angyalburgernek” keresztelt művét a grillsütőn. Fején kendő, kötényén pedig egy kifakult felirat: “A recept: művészet, forradalom, mustár.”

Maestro a klub egyik legidősebb, leginkább tisztelt tagja. Külsőre is figyelemfelkeltő: erős testalkatú, markáns arcélű, szakállas férfi. A zord külső mögött azonban csendes tűz lobog – egy életbölcsességgel átitatott, melegszívű ember, akit szinte mindenki természetes vezetőként, sőt, egyfajta modern sámánként tisztel.

A „Maestro” becenevet nem véletlenül kapta: nemcsak a főzésben jártas – ő valódi mestere az ízeknek, a türelemnek és az ösztönös harmóniának. A klubtagok gyakran mondják, hogy „az ő bográcsa körül mindig béke van”, és valóban: Maestro konyhája több mint étkezőhely – szentély. Főztje egyszerre vigasztal, egyesít, és olykor – egy jól megkomponált fogás erejével – ki nem mondott konfliktusokat is felold.

Higgadt és nyugodt. Nem emeli fel a hangját, nem ítélkezik. Inkább kérdez, és ha kell, hallgat. Olyan ember, aki inkább kérdéseket hagy maga után, mint válaszokat – de pont ettől hat igazán mélyen.

Régen volt felesége, de már hosszú évek óta egyedül él. Gyereke sosem született – amit néha bán, máskor viszont úgy gondolja, a klub fiatalabb tagjai, akiket gyakran tanácsokkal, vagy épp egy tányér gulyással lát el, valamiféle pótgyermekeivé váltak.

Maestro számára a motorozás nem vagányság, hanem szabadság. Nem a sebességet hajszolja, hanem az utat élvezi. Leginkább egyedül szeret menni, hosszú távokat, néha napokig el sem érik.

Múltja nem titokzatos, de tele van történetekkel, amelyeknek csak egy részét meséli el. A többiben ott vannak az elnémult veszteségek, kimondatlan döntések – és azok az ételek, amelyeket csak ő tud úgy elkészíteni, hogy közben valami egészen személyeset adjon át velük.

Amint a hús elérte a tökéletes állagát, Maestro egy pillanatra lehunyta a szemét, majd egy gyöngéden megpirított zsemlére helyezte azt, hozzá karamellizált hagymát, jalapeño-majonézt, és friss salátát tett – mindezt precíz mozdulatokkal, mint egy szobrász az utolsó simításokat.

– “Mondottam, ember: küzdj és bízva hízzál!” – közben a hamburger tetejét óvatosan ráhelyezte. -Tudod, Prezi, ez a burger nem csak étel... ez kijelentés. Ez a reggeli, egy válasz a világ kérdéseire.

Prezi ekkor már ott állt mellette, egyik kezében egy üveg víz, másikban a telefonját pötyögte, de felnézett a filozófusra.

– Reggel óta ez az első normális dolog, amit látok – morogta jókedvűen.

– És most pont jól jön. Tudod, nekem a reggel, délután kezdődik. – kacsintott az elnök.

Maestro már nyújtotta is felé a tányért.

– Ez a hamburger a későn ébredők himnusza. A napszakok fölé emelkedett reggeli. – filozofált tovább a szakács.

Prezi beleharapott, nem szólt, csak bólintott – ami nála ez az elismerés jele volt, a legmagasabb szinten.

Ekkor a műhely felől megjelent Fajin, izzadtan, olajfoltos pólóban, még a kezében tartva egy csavarkulcsot.

– Jó reggelt, ha még az! – kiáltotta, miközben belépett.

– A régi Honda indult, de csak azért, mert megfenyegettem, hogy kitépem a gyújtását, mint Lucifer a lelket.

– Na, Fajin, épp időben – mondta Maestro. – csinálok neked is egy „bukott angyal” verziót. Extra csípősen.

– Csak akkor, ha utána megmondod, miért idéztél Madáchot kicsit átalakítva a hús fölött állva. – Fajin már nevetett, ahogy leült egy közeli székre.

– Mert, barátom – válaszolt Maestro – az élet tragédia, a hamburger komédia, és én vagyok az a szakács, aki ebben a konyhai színházban próbál értelmet adni az egésznek.

A többiek, akik hallották ezt, elmosolyodtak. Már megszokták: Maestro sosem csak főzött. Ő filozofált, történetet mesélt, élményt adott – még akkor is, ha az élmény egy buci közé szorított húsban ért véget.

A klubház hátsó terme hűvös és félhomályos volt, a vastag, korábban irodahelyiségként használt betonfalak jól visszafogták a kinti hangokat. A hosszú, ovális, súlyos tölgyfaasztal körül már ott ültek a klub vezető tagjai, többek között Kecske, Cash, Maestro, Bé, Lupo és még páran a régi magból. A terem sarkában egy kis ventilátor zúgott halkan.

Prezi a szokásos, feszes testtartásával ült le, előtte egy üveg víz. Végignézett a többieken, majd egy apró mozdulattal jelezte: kezdjék.

– Jól van, vágjunk bele. Tudjátok, hogy nem hívok össze gyűlést feleslegesen – kezdte higgadtan. – Este buli lesz, de nekünk most itt kell rendet raknunk. Cash, hogy állunk?

A klub pénzügyeit kezelő Cash egy mappából előhúzott egy összetűzött papírt, rápillantott, aztán sóhajtott. A szeme alatt sötét karikák, az arca fáradt – nem aludhatott sokat mostanában.

– Ha úgy nézzük, hogy minden így megy tovább, ahogy most – mondta –, akkor... nagyjából négy hónap tartalékunk van.

Csend. Az a fajta, ami súlyt ad a levegőnek.

– Ez tuti? – kérdezte Prezi.

– Tuti. A csajok amit hoznak, most azzal vagyunk előre. Abból fizetjük a kéglit, meg a lányok szarjait. Mara ebből sokat lefölöz, de igazából Ő melózik ezzel. Mi csak a nevünket adjuk… A cuccból is szépen jön, de ott lehetne még szakítani valamennyit. A múlt hónapban egy kocsit vittünk csak a szerbnek. Más okosság nem is volt. A mosó és a műhely is hoz valamennyit, van pár klubházas buli, de ez mind lószar.

Bé halkan füttyentett, mielőtt megszólalt volna.

Bé a motoros klub alelnöke. Harmincas évei elején jár, szakállas, hosszú, kissé rendezetlen hajú, klasszikus rocker. Első ránézésre kemény, sőt, kicsit félelmetes alkat – de aki ismeri, tudja: a szakáll mögött valójában egy szinte gyermeki, babaarc rejlik, és egy pengeéles elme.

Bé IQ-ja messze kiemelkedik a környezetéből – nem hivalkodó módon, de azonnal érezhető, hogy mindig két-három gondolattal előrébb jár másoknál. Kombinálja az ösztönös intelligenciát a gyors észjárással, és olyan könnyedséggel old meg bonyolult helyzeteket, mintha csak egy fejtörőt rakna össze. Gyakran olyan párhuzamokat von, amik egyszerre szórakoztatóak és megdöbbentőek.

Lazán veszi az életet. Nincs benne görcs, megfelelési kényszer vagy jövő miatti szorongás. A mának él – de nem felelőtlenül, inkább tudatosan. Hisz abban, hogy az élet élmény, nem projekt. Sörrel a kezében, hangosan nevetve is képes egyetlen mondattal lecsupaszítani egy komoly élethelyzet lényegét – ez a kettősség teszi különösen érdekessé a személyiségét.

Nagyon szoros a kapcsolata az elnökkel, Prezivel. Ma már nemcsak bizalmasai egymásnak, hanem egymás erősebbik felei is: Prezi a stabilitást, Bé az intuíciót képviseli. Kettejük kapcsolata a klub alapköve.

Bé nem szereti a formális szabályokat, a túlzott szervezettséget, de ha kell, pillanatok alatt rendet tesz – nem parancsszóval, hanem jelenléttel. A többiek tisztelik, mert pontosan tudják, hogy bármikor számíthatnak rá – és azt is, hogy mögötte nem keménység, hanem belső egyensúly van.

– És a klubház fenntartása? A rezsi, a biztosítás, a terület bérlés? – kérdezte Bé, hátradőlve a székén.

– Az megy havonta fixen. A mosó és a műhely elbírják, de csak éppen. A rendezvények most jól mennek, de tudjátok, hogy ősszel mindig belassul minden.

Prezi az asztalra könyökölt, ujjait összefonta. Az arcán most nem volt ott a szokásos félmosoly.

– Négy hónap. Ennyi időnk van eldönteni, hogy hasítunk, vagy csak gagyi szarok leszünk egy poros szekrényben.

– Akkor ideje újra felpörgetni a klubot – szólalt meg Kecske, miközben nagyot szívott a cigijéből.

– Négy hónap... Nem tűnik soknak, de ha jól csináljuk... elég lehet mindenre. – vette át a szót Bé.

– Tudjátok, hogy mi a véleményem a cuccos buliról, de ha az kell, pörgessük fel! Abban van a pénz.

A többiek mocorogni kezdtek. Kezdett mindenki alatt egyre kényelmetlenebb lenni a szék. Nem szent egyikük sem, de a kemény drogbiznisz az más kávéház. Az, hogy szállítanak, és van pár helyük, ahol árulnak, az egy dolog. De most kimondatlanul is a komolyabb terjesztés a téma…

– Tavaly húztunk két nagyot, abból éltünk eddig – folytatta Cash.

– Ha most is beesne valami zsíros, nem fájna a fejünk. Közben Prezire nézett, és szinte várta a megváltó ötletet.

A klubhelyiségben a neonfény szürkén verte vissza a füstöt, az amúgy is lassan forgó ventilátor mintha csak alibiből mozdult volna néha egyet. A feszültség viszont egyre jobban tapinthatóvá vált. A padlón Kecske ritmikusan kopogtatta a bakancsát.

Prezi nem szólt. Ujjai a vizes palack peremén köröztek, mint egy lassú, megfontolt gondolat. Nem siette el. Tudta, hogy mindenki rá figyel.

Bé előredőlt a székén. Szélesen, kicsit fáradt mosollyal nézett körbe.

– Oké… lehet, hogy eljött az idő, amikor nem csak a gyors lóvéra kéne hajtani – kezdte, hangja nyugodt, mégis határozott volt.

– Nem mondom, hogy legyünk angyalok, de a kemény cucc terjesztése... az már más tészta. Ott már nemcsak a zsaruk figyelnek, hanem a másik oldal is. Tudjátok, kikre gondolok. Nekem nincs ingerem albánokkal, ukránokkal meg a többiekkel kardozni.

Egy-két tag bólintott, mások lesütötték a szemüket. Valahol mindegyikük tudta, miről beszél.

– Szóval? – vágott közbe Cash. – Akkor meg mi a picsa legyen? Áruljunk fűszereket a piacokon?

Ezen néhányan felröhögtek, de a nevetés száraz és erőltetett volt. Nem oldott semmit.

Maestro ekkor megszólalt, halkan, de élesen.

– A gyors pénz mindig többe kerül, mint hinnéd. Főleg ha nem ma, hanem holnap kell fizetni az árát.

Prezi végre felemelte a fejét. Lassan körbenézett, aztán megszólalt.

– Kell egy üzlet, ami tisztának látszik. Legalább kívülről. Ami pénzt hoz, de nem hívja fel magára minden kutya figyelmét. A szállítás megy tovább, de... fedezet kell. Valami, amire azt mondják: „á, ezek csak a köcsög motoros arcok egy garázsbiznisszel.” Mivel nem aprópénzről lesz szó, valahogy takarnunk kell.

– Garázs... – ismételte el Bé, és már látszott a szeme sarkában az a jellegzetes villanás, amit a többiek már jól ismertek. – Vagy műhely. Autó/motor javítás, tuning. Nézd meg a papíron: alkatrészimport, motorfelújítás, műszaki vizsga. Kívülről makulátlan. Belül? Hát… attól függ, melyik ajtón kopogtatsz be.

– És ott van az étterem ötlet is – szólt közbe Maestro. – Kicsi, de igényes hely. Lehetne klubtulajdon. Főzök én. Néha jazz, néha rock. Tudjátok, olyan „családias” hely.

– Vagy egy food truck – vetette közbe Kecske hátulról. Ez igazából régi álma volt.

– Food truck meg tuningműhely – ismételte Bé halkan, mint aki ízlelgeti a szavakat. – Egyik oldalról gumifüst, másikról fűszerillat. És a háttérben… üzlet, amit csak mi látunk át.

Prezi bólintott. Komótosan. Mint aki nem sieti el a döntést, de érzi, hogy valami megmozdult.

– Jó. Akkor mindenki gondolkodik. Holnap újra ülünk, de akkor már konkrétumokat akarok hallani. Ember, hely, költség, fedősztori. Aki nem dolgozik rajta, az ne számítson a pénzből se.

Csend lett. A döntés még nem született meg, de az irány kijelöltetett. A klub gépezete lassan, de beindult.

És mindenki tudta: ha Prezi agya elkezd pörögni, abból vagy nagy ötlet lesz… vagy nagyon nagy gebasz.

A székek zörgése után csend állt be, csak a jéggel teli poharak zizegtek időnként, és sörös üvegek koppantak az asztalon, amikor valaki kortyolt. Már mindenki az ajtó felé sandított, amikor Prezi visszadőlt a székébe, és halkan, de szinte parancsoló nyugalommal megszólalt.

– Várjatok! Még valami.

Cash, aki már a kabátja után nyúlt volna, megtorpant. Bé féloldalas mosolyt dobott Prezire – ismerte ezt a hangot. Ez nem „ötletelés” volt. Ez már valami, ami megérett.

– Emlékeztek a razziára pár hónapja. Amikor semmit nem találtak, azon kívül, amit direkt hagytunk kinn, meg amit szívtok – mondta Prezi, és végigpillantott rajtuk. Többen bólintottak, mások csak feszülten figyeltek.

– A százados, aki vezette, Varga. Negyvenes, kemény tekintetű, de valami nem stimmelt vele. Azt mondta, csak „véletlenül” jöttek hozzánk, de tíz kék nem kopogtat csak úgy. Szóval beszélgettünk. Négyszemközt. És tudjátok, mit éreztem?

Senki nem válaszolt. Prezi kortyolt a vizéből, aztán halkan folytatta:

– Nem cuccot keresett. Nem ránk vadászott. Inkább azt figyelte, hogy mire vagyunk alkalmasak. Nem rendet akart tenni, hanem partnert keresett. Olyat, akiben látja, hogy nem lesz szent, de nem is fogja elrontani a játékot és nem beszari! Tudjátok, mit mondott?

– Mit? – szólalt meg halkan Maestro, miközben kitágult szemekkel a pohár alját nézte.

– Azt mondta: "Fura világ ez, Prezi. Néha a törvény betartása több kárt okoz, mint ha ügyesen kezeljük a dolgokat." Ezt mondta: „Ügyesen kezeljük a dolgokat.” – hangsúlyozta ismét.

A füst megállt a levegőben. Mindenki másként értelmezte ezt a mondatot, de senkinek nem volt kétsége, hogy mit jelentett.

– Varga nem nyomoz. Ő eloszt. A lefoglalt szajré nagy része visszakerül az utcára, csak más csatornán. Neki kell egy új vonal. Egy új arc. Egy új elosztó. És egy-két feláldozható konkurens, akiket bedobhat a médiának meg a főnökeinek.

Bé felnevetett, halkan, hitetlenkedve.

– Szóval mi legyünk az „államilag támogatott” terítők? Ez már tényleg valami posztmodern gengszterballada.

Prezi bólintott.

– Pontosan. De nem mi viszünk cuccot. Mi csak kezeljük, amit a többiek már amúgy is behoztak. Mi irányítjuk az újraelosztást. És közben... ha néha pont lefülelnek egy rivális szállítmányt? Hát, az megesik...

Cash arcán látszott a feszültség.

– Ez túl mocskos, Prezi. Ha bukunk, akkor nemcsak dílerek leszünk a papíron, hanem patkányok is a gangek szemében. A klub meg kiírhatja magát a faszba!

– Ha okosan csináljuk, senki nem tudja, hogy kitől jött az infó – válaszolta Bé csendesen, gondolkodva. – És ha Varga tényleg így gondolkodik, akkor amíg hozunk neki lóvét meg fedősztorikat, addig mi leszünk a „megbízható bűnözők”.

Maestro elhúzta a száját.

– Ez már nem csak játék a tűzzel, fiam. Ez már gyufa a benzines hordóban.

Prezi felállt. Szavait nyugodtan, de érezhetően súlyosan mérte ki.

– Aki nem akar ebben részt venni, nem fog. Lesz más vonal. A tuning, a kaja, a fedett biznisz, kocsikat továbbra is viszünk a szerbnek és a lányokra is kell figyelni. De aki benne van... annak tudnia kell: ez nem „banda”, ez szervezet lesz. Felelősség. Kockázat. És egy új liga.

Csend. Csak a ventilátor forgott tovább, most már gyorsabban, mintha már az is tudta volna: valami megváltozott.

A megbeszélés véget ért, de most valahogy senki nem az esti bulit várta. A levegőben valami vibrált – nem pánik, de az a fajta fojtott gondolkodás, amit csak egy határvonal átlépése idéz elő. A klubház nem kiürült, hanem átrendeződött.

A tagok kisebb csoportokba verődtek. Az asztalnál a székek hátracsúsztak, a hangulat átterjedt a pult környékére és a biliárdasztalhoz. A pult mögött Maestro már sercegtetett valamit egy régi serpenyőben. Illatok keveredtek a füsttel – fokhagyma, hagyma, egy kis paprikás zsír.

A bárpultnál Cash egy üveg mellé könyökölt, a szájában fogpiszkáló, a keze egy poháron pihent. Bé mellette állt, a kapucnis pulóverét még nem vette fel. Hosszú haja a vállára omlott, arca árnyékban volt, de a szeme élénken csillogott.

– Ez most komoly, ugye? – kérdezte Cash, nem nézett rá. Csak bámulta a pulton szétterülő vízkarikát, amit egy korsó hagyott maga után.

Bé nem felelt rögtön. Kicsit hátrébb lépett, mintha kívülről akarná megnézni az egészet.

– Prezi nem dob be kamut. Nem szokása. Ha ezt mondja, ez van. A zsaru meg... hát, minden rendszernek megvannak a maga patkányai. Most csak az a kérdés: velük patkánykodunk vagy ellenük.

Cash felhorkant.

– Ezzel legitimáljuk, hogy „dílerek” legyünk. És „spiclik”. Kurva finom határ, Bé!

– Ja. De gondolj bele – mondta Bé halkan, és most már Cashre nézett. – Ez nem a múlt. Ez nem az, hogy a suli mellett elad valaki pár grammot. Ez már sakktábla. És mi, ha nem lépünk, mattolnak minket.

– A műhely, a lányok a kaja nem lenne elég? Vagy több kocsit kivinni? – kérdezte Cash, bár a hangjában nem volt igazi hit.

– Elég... egy darabig – vont vállat Bé. – De mi nem csak túlélni akarunk. A klub már túl nagy lett ehhez. És túl sok szem néz ránk. Ha nem mi irányítjuk, más fogja. Lehet, hogy Varga a kulcs. De csak ha okosan bánunk vele.

Ekkor koppant egy biliárdgolyó. A túloldalon Kecske kiáltott valamit Lupo-nak, ami nevetésbe fulladt. A felszín még úgy tett, mintha semmi nem történt volna. De az a bizonyos döntés ott rezgett a levegőben, mint egy vihar előtti feszültség.

Maestro eközben egyedül állt a tűzhely fölött. A régi vasserpenyő alján lassan sült valami – talán lecsó, talán pörkölt, talán csak hagyma. A konyharuhát a vállára dobta, arcán a szokásos higgadtság. Nem szólt senkihez, de figyelt. Minden zaj, minden hangsúly beszélt hozzá.

Az asztaltól Prezi még odaszólt Fajinnak.

– Maradj egy kicsit! Van valami, amit meg akarok veled beszélni – mondta, halkan, de határozottan.

Fajin bólintott. Nem kérdezett, csak hátradőlt. Tudta, ha Prezi külön kér valakit, ott fontos dologról van szó, feladat lesz.

– Hány kotlát jegelünk most? – kérdezte, közben rágyújtott.

– Most? -kérdezett vissza elgondolkodva a „szerelő” – Kettőt csak. Egy bankos Passatot, meg egy újított, egy éves Sorentot.

– OK! – szívott egyet elgondolkodva a cigijéből az elnök. – Hívd a szerbet! Jövő héten valamelyiket visszük neki!

– Ja! És Fajin! A prospect viszi! Készítsd fel!

– Jó ötlet ez Prezi? – kérdezte Fajin -Mármint, hogy a jelölt vigye.

– Jó lesz, nyugi! – Amúgy ki a mentora? -gondolkodott el az elnök.

– Zord hozta be, asszem.

– Ok! Mindegy, hívd a szerbet!

Ez egy régi kapcsolat a szerbekkel. Darko, igazából nem is teljesen szerb. Nagyapja, magyar volt, és ezért teljesen jól beszél magyarul. Semmi különös nincs ebben az üzletben. A klub kocsikat visz neki. Vagy lopottat, vagy olyat, amit hitelre vásárolnak egy-egy hajléktalan vagy éppen anyagilag rászoruló nevére. Pár napig vagy hétig „pihennek” az autók, általában a Hősök terén, és onnan lehet vinni, Szabadkára. Mindig készpénzben fizetnek a megrendelők. Gyors, sima buli, könnyű pénz. Persze, ha a határon átjut a verda…

A levegő sűrű volt a kimondatlan gondolatoktól, mint a garázsban rekedt kipufogógáz. Mindenki tette a dolgát, de nem úgy, mint máskor. Nem volt nevetgélés, nem volt ugratás – csak az a csendes készülődés, amikor az ember már tudja, hogy nincs visszaút, csak előre.

Maestro a konyhában pakolta át a hűtőt, közben sercegett valami a platnin. Fajin az udvaron ellenőrizte a világítást, Lupo hordók körül serénykedett, mintha a sör mennyisége oldhatná a feszültséget.

Kecske és Bé a zenekar beállását ellenőrizte.

A többiek szétszóródtak: kisebb csoportok, szótlan cigizés, a régi játékgép előtti babrálás, motorral bíbelődés – minden, csak ne kelljen beszélni arról, ami elhangzott.

Pár órájuk volt még a buli kezdetéig, de valahogy eltűnt az idő. Mire észbe kaptak, már szállingóztak az első vendégek: ismerős arcok más klubokból, néhány „civil”, néhány régi haver, és persze a szokásos „barátnők” – ki alkalmi, ki visszajáró.

Ahogy egyre többen lettek, úgy vált a feszültség fokozatosan mássá: izgalommá, pezsgéssé, egy estére félretolt valósággá. A zenekar elkezdte a programját, a sör hideg volt, a klubházban lassan újra élet lett.

De a háttérben még mindig ott volt valami. Valami, ami túlnőtt már az estén. Egy döntés, ami ma este még nem kérte az árát – de hamarosan fogja.

A dobok dübörögtek, mintha valaki ököllel verte volna belülről a falakat. Lupo egy hangfal tetején táncolt póló nélkül, Cash sört osztott egy benzineskannából, és valaki már harmadszor gyújtotta meg a grillt – de nem volt rajta semmi.

Fajin a pult mögül nézett végig a termen. Tekintete megakadt a Prospecten, aki egy sörösüveggel a kezében próbált úgy tenni, mintha nem volna túl fiatal vagy túl ideges ehhez az estéhez. Fajin intett. A srác megdermedt, majd letette az üveget, és odalépett.

– Gyerünk – morogta Fajin, és a hátsó műhely felé vette az irányt.

A hangok tompultak, ahogy becsukódott mögöttük az ajtó. A benti világ egy másik volt: olajszag, félig szétszedett motorok, csend.

– Kedd délután kettő, Hősök tere – kezdte Fajin, miközben egy szerszámosládára támaszkodott. – Fekete Kia Sorento. Kulcsot hétfőn este kapsz. A kocsit csak megtalálod...

A Prospect bólintott, de Fajin látta, hogy még nem esett le neki minden.

– Átmész Röszkén. Nem állsz meg. Nem dumálsz senkivel. Palics, Old Pub pizzéria. Ismered?

– Nem... nem igazán. – fészkelődött a jelölt, egyik lábáról a másikra helyezve a testsúlyát.

– Hátra parkolsz, be az udvarra. Ha ott vagy hívsz engem. Egyél nyugodtan egy pizzát, geci jól csinálják. A tulaj és a pincérek magyarok, de ha sokan vannak, ne szólalj meg magyarul, csak angolul vagy szerbül. Beszélsz szerbül?

– Hát, nem igazán… – a Prospect kezdett teljesen összezavarodni.

– Akkor ne beszélj sehogy, csak mutogass. – most már Fajin élvezte az eligazítást.

– Érkezni fognak valamikor a kocsiért. Nyugi, tudni fogják, hogy Te vagy. Adnak pénzt, meg hívnak neked egy taxit, az visszahoz Röszkére. Ott leszek, várlak.

A srác most már csak nyelt. Bólintott újra.

– Tiszta minden? – Az hát! – válaszolta meg saját kérdését Fajin, közben nagyot csapva a hátára, átkarolta a fiút és elindultak vissza a buliba.

Odabent eközben egy másik történet bontakozott ki. Prezi egy magas bárszéken ült, félig háttal a pultnak, kezében üres korsó, a szeme a tömegen siklott végig. A lány – Prospect barátnője – odalépett hozzá. Túl sok volt a smink rajta, túl kevés a ruha, és már túl sokat is ivott.

– Prezi – hajolt közelebb a füléhez, a hangja rekedt volt a piától és a cigarettától. – Te aztán... tudod, hogy nézz rám, mi?

Prezi lassan fordult felé. Egy pillanatig csak nézte. A lány nyelvével megnyalta az alsó ajkát.

– Tudod, csak... ha akarsz egy kis különprogramot...

Prezi letette a korsót. Felállt. Nem volt benne harag, se megvetés. Csak az a csend, amit mindenki megérzett a környékén.

– Nem játszunk így, kicsi szívem – mondta nyugodtan. – Ha vele vagy, akkor itt is vele vagy. Ez egy motorosklub, nem a Love.hu. De nincs harag!

A lány zavarodottan hátralépett, kis híján fellökött egy széket.

A zenekar közben átváltott a „Rossz vér”-re, és valaki már felmászott a biliárdasztalra táncolni. Kecske villámgyorsan leszedte onnan a táncoskedvű vendéget. Nevetés, lökdösődés, sörlocsolás.

A felszín megint eltakarta a lényeget.

Prezi visszaült. Nem nézett a lány után. Csak töltött magának egy újabb korsóval. És közben arra gondolt: „Öregszem, ezt pár éve nem hagytam volna ki…”

A reggel nem köszöntött be hirtelen. Inkább lassan, kelletlenül szivárgott be a klubházba, mint egy megbánás, amit nem lehet visszafordítani. A napfény tompán csúszott végig a cigifüsttől foltos ablakokon, és megült a söröspoharakon, a gyűrött ruhadarabokon, az alvó embereken.

Maestro már talpon volt. Egyik kezében bögre kávé, a másikkal hagymát aprított egy fa vágódeszkán.

A rádió a háttérben recsegtetett valami régi slágert, amit senki nem ismert, de senki nem is kérte, hogy kapcsolja ki.

A tagok szétszórva hevertek a klubház különböző pontjain – kanapén, matracon, néha csak kabátra dőlve. Álmos, másnapos, gyűrött arcok. Egyikük pólóban aludt a biliárdasztalon, valaki más a konyhapult alatt, egy hálózsákban.

– Basszus, mit ittunk? – motyogta Kecske, miközben próbált felülni. A hangja érdes volt, mint a csiszolópapír.

– Mindent – felelte Lupo, és egy fél literes ásványvizet tolt elé az asztalon. – És abból is többször.

Az asztalnál Bé már kávézott, a szeme alatt sötét karikák. Nem szólt senkihez, csak nézte, ahogy lassan szivárog vissza az élet a tagokba. Fajin a klubudvar felől jött be, kezében egy üres kukás zsákkal és seprűvel.

– Takarítunk a Prospectel. – mondta, nem túl hangosan, de határozottan.

Senki sem válaszolt. A vasárnap ilyen volt: fáradt, keserű, mégis ismerős. Ez is a klub része. Mint a buli. Mint az utasítás. Mint a hallgatás.

Prezi utoljára ébredt fel. Lassan, mint aki már álmában is gondolkodott. Ránézett a telefonjára, elolvasta egy üzenet első sorát, aztán letette anélkül, hogy bárki megláthatta volna.

Kint, az udvaron már gyűltek az üres üvegek, a cigarettacsikkek, az eldobott papírtányérok. A buli nyoma ott maradt – de a buli véget ért.

Most jött a következő lépés. És mindenki érezte, még ha nem is mondta ki: a legfontosabb dolgok nem szombat éjjel történnek, hanem vasárnap reggel, amikor fáj a fej, émelyeg a gyomor, és a világ lassan, de újra éles kontúrt kap.

A takarítás már lecsengett, az emberek újra szétfolytak a térben: valaki aludt, valaki szerelt, valaki csak bámult maga elé. Egyedül a nyugalom hiányzott – ahogy mindig, amikor valami már eldőlt, de még nem történt meg.

Prezi a kávésbögréje fölé hajolt, amikor megvibrált a telefonja. Halk rezgés az asztalon, semmi hang. Ránézett, és csak az első pár szót olvasta el újra meg újra.

„Ma. 16:30. Szent István park, a padoknál. – V.”

Semmi más. Se kérdés, se utasítás. Nem is volt rá szükség.

Prezi lassan letette a bögrét, és még néhány percig csak ült. Nem látszott rajta semmi, de valahol mélyen, az a régi, ösztönös bizsergés már beindult. Valami változni fog. És nem biztos, hogy vissza lehet majd csinálni.

Felállt, megkereste Kecskét, aki épp Lupoval gitározgatott, a teraszon. A mozdulatai automatikusak voltak, az arca nyugodt, mintha nem tegnap lett volna egy lépés a sötétbe.

Prezi melléjük állt, a terasz falának dőlt hanyagul, és egy ideig csak hallgatta Őket. Aztán halkan megszólalt:

– Találkozóm van.

Kecske nem nézett rá, csak bólintott.

– Varga?

Prezi bólintott.

– Egyedül mész?

– Ja! Nem akarom, hogy gond legyen belőle. Remélem Ő is egyedül lesz! – kacsintott a z elnök.

Most már Kecske is ránézett. Nem aggódott, nem mondott semmit. De a pillantása elárulta: tudja, mennyire vékony a jég. És hogy néha nem a golyók, hanem a mondatok ölnek.

– Hogyha 6 után nem vagy itt, hívjalak?

– Ne. Ha 6 után nem vagyok itt... akkor tudni fogod, hogy mit kell tenni.

A csend nehéz volt, mint a lánc a kezében. Kecske visszafordult Lupohoz, most valahogy nehezebben mozogtak az ujjai az akkordváltások között...

Prezi megfordult, és elindult be a klubházba. Nem szólt senkihez. Nem kérdezett, nem búcsúzott. Csak felvette a bőrkabátját, és eltűnt az ajtóban.

Szent István park, délután fél öt.

A nap, hosszú árnyékokat húzott a padokra, fákra, a régóta nem festett hintákra. Az a fajta fény volt ez, amitől minden kicsit megkopottabbnak, kicsit valószerűtlenebbnek tűnt.

Varga már ott ült az egyik padon, hátradőlve, szétterpesztett lábbal. A kezeiben egy gyűrött papírzacskó, belőle egy szottyos hamburger kandikált ki. Az illata már régen nem volt jó – ha egyáltalán valaha az volt. Egy zacskó krumpli hevert mellette a padon, amiből egy-egy darab már a földön volt.

Prezi lassan közeledett, úgy parkolt le a motorral, hogy a bejárat közel legyen. Nem sietett. Tudta, ha túl gyorsan megy, gyengének tűnik. Ha túl lassan, bizonytalannak. Így csak pont elég volt a tempó. Olyan „Prezis”.

– Tudod, miért szeretem ezt a szart? – Kérdezte Varga anélkül, hogy ránézett volna. Beleharapott a hamburgerbe, majd egy grimasz kíséretében visszatette a papírzacskóba.

Prezi leült mellé, hasonló testtartásban.

– Mert nem okoz csalódást! – folytatta a nyomozó, miközben próbálta megrágni az utolsó falatot. – Nincs meglepi! Évek óta, ugyanaz a szemét. A változás megbasz! Kiszámíthatóság és állandóság, nekem már az kell...

Varga lenyelte, amit még tudott, majd folytatta. Lassú, rekedtes hangon, mint aki nem siet sehová. Kérdéssel indít, amire nem kell válaszolni... Ez inkább csak annyi, hogy egy fáradt ember beszélni kezdett.

– Tudod, mi a baj, Prezi? Hogy amikor az ember huszonéves nyomozó, azt hiszi, hogy rendet rak majd ebben a kurva országban. Meg hogy számít az igazság. Aztán eltűnnek a nyomok, eltűnnek az akták... néha emberek is eltűnnek. És mindig van valami magyarázat. Fentről. Oldalról. Kívülről. Belülről. A faszomból!

Letörölte a kezét egy gyűrött szalvétával. Azt is inkább szétkente, mint hogy megtisztított volna bármit is.

– Húsz éve vagyok benne. Láttam mindent, amit látni lehet. Fiatal rendőröket, akik másnap már nem jöttek vissza. Olyan ügyeket, ahol a vádlott jobban ismerte az ügyészt, mint én a saját anyámat. Aztán jön egy belső vizsgálat, és mindig ugyanaz: „Varga, kuss legyen, ez nem a te szinted.”

– És én meg kussoltam. Mert van lakáshitelem, autóhitelem. Meg gyerekem. És hát... a rendszer, ami rögtön kiköp, ha már nem vagy nekik hasznos.

Most felnézett. A tekintete nem volt kemény, inkább olyan, mint egy régi seb, amit már nem lehet varrni, csak élni vele.

– De most... most valami készül. Nem tudom, meddig leszünk benne. Vagy meddig gondolják, hogy benne lehetünk... De figyelj rám: ez most nem csak pénz. Nem csak motorok, klub, buli. Ez nagyobb. Nagyobb nálatok. Nálam is.

Prezi nem szólt. Csak nézte a földet. Hallgatni most többet jelentett, mint bármit mondani.

– Vannak emberek – folytatta Varga –, akik már nem üzletelnek. Ők „már csak vannak”. Csendben. Precízen. És ha egyszer bekerülsz a könyvükbe, akkor már nem számít, hogy klubelnök vagy, nyomozó, vagy egy kurva pizzafutár. Érted?

Prezi bólintott. Lassan, de határozottan.

– Ezt Ők találták ki? Ott fent? – kérdezte végül.

Varga vett egy mély levegőt.

– Úgy vannak vele, hogy ne füstöljön el több millió a semmiért. Fasznak elégetni a lefoglalt cuccot, ha abból pénz lehet, könnyen. Menjen vissza az utcára, kontroll alatt. Legalább nem a szemetet szívják majd!

– Mi az ára?

Varga elmosolyodott.

– Nincs nagy ára, csak információ kell. Útvonalak, időpontok. Kik-mikor-mit? Ilyenek.

Prezi előredőlt a padon. A fejében biztos üvöltött valami. De kívülről csak egy dolog látszott: a csendes, mély számítás.

Varga nem sürgette. Csak figyelte oldalról, a szeme alatt húzódó ráncok mélyebbnek tűntek, mint eddig bármikor.

Prezi végül megszólalt.

– Legyen – mondta halkan, de tisztán, magabiztosan. – Csináljuk!

Varga egy pillanatig nem mozdult. Aztán biccentett.

– Tudtam, hogy te leszel az. A többiek túl vadak, vagy túl hülyék. Benned meg... van valami… valami ismerős, megmagyarázhatatlan.

Prezi elmosolyodott – de az a mosoly inkább volt reflex, mint öröm.

– Ne romantikázz, ez is csak üzlet. Még ha rohadtul büdös is.

– Az – bólintott Varga. – De már nincs tiszta üzlet.

Egy pillanatig csak a levelek zizegése hallatszott a fa alatt. A város zajai elmosódottan szűrődtek be a parkba. Távoli kutyaugatás. Egy elsuhanó troli.

Prezi megtörte a csendet.

– Mikor?

– Péntek este. Tizennyolc harminc. Déli Pályaudvar, parkoló. Egy fekete Ford furgont keressetek. Rendszámot sms-ben küldök. A sofőr adni fog egy sporttáskát.

– Mi van benne?

– Harminc csomag bogyó. Olyan szint, amit eddig csak filmen láttatok. Ez tesztnek jó lesz. Ha szépen lemegy, jön a többi.

– És ha nem megy le szépen?

– Akkor se te, se én nem leszünk már kérdés...

Prezi bólintott. Nem ijedt meg – csak tudomásul vette. Mint amikor egy motoros esőben is elindul. Tudja, hogy csúszik. De menni kell.

Felállt.

– Ha már benne vagyunk, legyünk benne nyakig. Nem ígérhetek semmit, csak hogy... meglesz.

Varga nem nézett fel. A hamburgeres zacskót a pad mellé tette, aztán előkotort egy régi benzines öngyújtót, és rágyújtott. Egyet szippantott, aztán csak ennyit mondott:

– Ne akard megérteni ezt az egészet. Csak játssz, amíg lehet.

Prezi már indulni készült, de aztán megállt. Nem fordult vissza teljesen, csak fél vállal Varga felé.

– És mi mennyit kapunk?

Varga felnézett. Hosszú szívás a cigiből, majd lassú füstfújás.

– Megkapjátok, ami jár.

– Ne nekem dumálj ilyen rendőrös szöveggel – fordult most már teljesen szembe vele Prezi.

– Ez nem érzelem, ez üzlet. Mi visszük a cuccot, mi osztjuk el, mi tartjuk a pofánkat, és ha bukik a bolt, akkor minket visznek el elsőnek, nem téged. Szóval mennyi?

Varga elnyomta a csikket a pad szélén.

– Tíz százalék.

Prezi halkan felnevetett. De nem volt benne vidámság, inkább olyan volt, mint amikor valaki meghall egy szánalmas blöfföt.

– Tíz? Ne játszadozzunk! Ebből legalább ötven százalék az, amit meg se látnak. Ez a cucc már rég nem is létezik. Ne akard tízzel kiszúrni a szemünket!

Varga bólintott, lassan.

– Harminc.

– Negyvenért jöttem! – vágta rá Prezi. Nem hezitált. Tudta, hogy Varga számított erre a húzásra.

A férfi az orra alatt morogva fújta ki a levegőt. Tudta, hogy az alku csak formaság. A döntés már korábban megszületett.

– Jó – mondta végül. – Negyven százalék. De akkor nem lehet hiba. Se hiány, se késés, se lebukás. Mindenki ott legyen, ahol lennie kell, és senki se kérdezzen.

Prezi biccentett.

– Mi tartjuk a pofánkat, csináljuk a dolgunkat.

Varga elmosolyodott. Most először volt valami elismerés a tekintetében.

Prezi még egy pillanatig állt. Aztán hátat fordított és elindult a kijárat felé, miközben jobbkezével búcsút intett a még mindig a padon ülő nyomozónak.