Török Anna Karolina

Ahol a domb az

éggel összeér

2025

Copyright © Török Anna Karolina

Hungarian edition © Soraya Kiadó

MINDEN JOG FENNTARTVA!

Elektronikus kiadvány

Szerkesztés: V. Szabó Rita

Tördelés, korrektúra: Vasi Csaba

ISBN: 978-615-6583-48-2

Soraya Kiadó, Farmos 2025

Felelős kiadó: Vasi Csaba

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

facebook.com/sorayakiado

instagram.com/soraya.kiado

youtube.com/@sorayakiado

toranka@gmail.com

1770.

December tizenharmadika, Luca napja volt. A vihar hirtelen és hatalmas erővel érkezett Hont vármegye fölé. Az éjszaka feketeségét villámok cikázó fénye törte meg. Nem lehetett tudni, mikor és hova csap le, olyan szeszélyesen szórta tüzes nyilait, mint egy kiszámíthatatlan nő a bájait. Ahogy éppen kedve tartotta, úgy fitogtatta hatalmát a világ felett. De tüzet, ezen az éjszakán nem tudott gyújtani, a szüntelenül zuhogó havas esőnek köszönhetően, melyek nyomán szinte patakokká váltak az utak. Szokatlanul enyhe volt a levegő, még az éjszaka sem védte meg az olvadástól a vastag hótakarót. Vad széllökések zúgva robogtak át a tájon. Mintha a kudarcát akarná megbosszulni az ég ura, amiért a szalmatetős házak ellenálltak a rohamának, fület hasogató dörrenéssel fejezte ki nemtetszését.

A falvak, községek lakói félelemmel telve imádkoztak az otthonaikban. Kevesen tudtak békésen aludni ezen a viharos éjszakán. Sokan esküdöztek, hogy ilyen bolond decembert még nem éltek meg. Különösen a számos patakkal szabdalt dombvidék, az Ipoly bal partján elterülő völgyében lapuló településeket, Barátit, Bernecét, Kemencét és Perőcsényt sújtotta legjobban az ítéletidő. A községek lakói leginkább az áradástól rettegtek. Tudták, hogy a hegyekről lezúduló patakok, ha gyorsan megduzzadnak, a hatalmas mennyiségű vizet a lassú folyású Ipoly nehezen fogadja majd magába. A házak makacsul ellenálltak a vihar tombolásának. Az emberek babonás félelemmel morzsolgatták olvasóikat reszkető kezükben, mert nem tudták, melyik bűnük miatt támadják őket az égiek. Féltek a tüzes embertől, remegtek a boszorkányos nap éjszakájától. A korommal rajzolt keresztekben bíztak, amit néhányan a maguk arcára, vagy a házak és az állatok óljának ajtajára rajzoltak.

A község szélén álló három szegényes porta közül, a középső ház apró ablakából, még ezen a félelmetes éjszakán is fény szivárgott ki. A nyílást takaró deszkák résein keresztül látni lehetett a szoba közepén terpeszkedő nagy ágyat, amit a kis mécses alig világított meg. A szétzilált ágynemű közepén egy fiatal nő vonaglott. Hosszú, szőke hajának göndör fürtjei, mint megannyi kis gyűrű tapadt az izzadtságtól fénylő arcára és homlokára. Ide-oda dobálta a fejét, felváltva nyöszörgött, majd sikított és jajgatott, aztán újra elcsendesedett, némán szenvedett. Nagy, kék szemei hol kimeredtek, hol lecsukódtak. A vajúdás utolsó fázisában járt. Hatalmas hasát közrefogta a két hófehér, felhúzott lába, amire egy vászonlepedőt terítettek. Karjait széttárva nyújtotta ki, kezeivel a lepedőt hol megmarkolta, hol pedig tépte.

Az ágy végénél állt Mikó Róza, a nő anyósa. Látott már elég szülést, úgy gondolta, eddig minden rendben ment, természetes pillanatokat éltek át, ezért nem aggódott különösebben.

Halkan mormogott. Nyugodtan álldogált, nézte a menyét, neki egyelőre nem volt dolga, eddig mindent megtett, amit kellett. A fiatalasszony homlokára és hasára fekete kis keresztet rajzolt, hogy a kibújó gyermeket el ne lopja valamelyik kósza boszorkány.

Biztos, hogy itt repkednek a kunyhó felett, mert különleges gyermek fog megszületni – gondolta. Ennek a fehér asszonynak és az ő fiának csakis különleges lehet az utódja. Sokkal nagyobb veszély leselkedhet rá, mint bármelyik csecsemőre a községben. Egy utolsó rituálé hiányzott. Mormolni kezdett három mondatot, miközben köténye zsebéből egy marék mákot markolt ki, és körbeszórta vele az ágyat.

– Neved és eszed védjen a gonosztól! Legyen szíved bátor! Kezed erős a dologra.

Ráncos, mogorva arcán a várakozáson kívül valami más is látszott. Szigorú, érzelemmentes tekintete, fekete szeme villogása azt sejttette, hogy nem kedveli menyét. Egyetlen szót sem szólt hozzá. Miután elvégezte, amit hite szerint kötelessége volt, némán tett-vett a nő körül, de nyugtató szavait máskorra és másnak tartogatta. A fia kedvéért becsülettel ellátta a vajúdó fiatalasszonyt. A keresztnél, amit a fehérre meszelt egyenetlen falra szögeltek, imádkozott is egy rövidet, hogy a baba épségben érkezzen meg, s ha lehet, mindene meglegyen. Aztán már csak a fiatalasszonyra figyelt. Nézte a sovány, kínba torzult arcot, a könyörgő kék szemeket, de nem érzett szánalmat. Belemártotta a tiszta rongyot a hideg vizes edénybe, és a nő homlokára tette. Azonban túl forrónak érezte a bőrét. Ez meglepte és zavarba hozta.

– Köszönöm – súgta elgyötörten a fiatal nő. Hálásan és végtelen gyengédséggel megszorította az öregasszony ráncos, dolgos kezét.

– Mindjárt megjön a baba, csak figyelj, és ha szólok, akkor nyomd! Aztán szólok még egyet, és akkor nagyot nyomj! – Róza ösztönösen kirekesztette agyából az érzelmeket, és azonnal hozzáfogott a szülés utolsó, de nagyon fontos szakaszának előkészítéséhez.

Minden kéznél volt már, amikor beült menye lába közé. Ahogy felemelte a lepedőt, megdöbbent a rengeteg vér láttán. A baba feje alig látszott. Gyorsan kellett cselekednie, nehogy megfulladjon a szülőcsatornában. Megkönnyebbült, amikor a kicsi kicsusszant. Gyorsan letisztította a meleg vizes edénynél, kicsit rázogatta, fejjel lefelé tartva, a száját, orrát megtisztította, megfújta, mire az újszülött felsírt. Hangja meglepően hangosan szólt, élesen és hosszan, mint aki már régóta a világra készült, csak gonosz erők visszatartották. Róza meghökkent a kislány erős rúgkapálásán is. Nézte az újszülöttet, miközben óvatosan bepólyálta. Bőre ráncos volt, mintha nem rá szabták volna. Szemeivel őt bámulta. Kék volt, mint az anyjáé. Apró, kerek fejecskéjére néhány szál fekete babatincs tapadt. Pontosan olyan volt, amilyennek lennie kellett, leszámítva az élénk hangját és tekintetét. Megállapította, hogy egészséges, két nagy vekni kenyér súlyával érkezett a világra.

Róza az anyjához vitte a babát. Meglepve látta, hogy menye mélyen alszik. Megnézte a pulzusát, ahogy a kolostorban tanulta, megszámolta hányat ver, míg a másik kezén lemutogatta a tízet. Gyengén és lassan, de észlelhető volt. Odatette a fejéhez a babát, majd gyorsan rendet tett. Kiszólt a fiának, hogy lánya született.

Mikó András, aki halott sápadtan járkált felváltva a pitvar és a szűk kis konyha között, miközben azért fohászkodott, hogy fia szülessen, a hír hallatán csak egy pillanatra hökkent meg, aztán rögtön elnyomta magában csalódottságát. A baba ott feküdt a nyugodtan alvó asszonya mellett, aki immár tisztán, megfésülve, békésen feküdt. A látvány hatására szívét hálás és forró szeretet dobogtatta meg. Látta ugyan, hogy Barbara arca feltűnően fehér, de azt gondolta, ennek így kell lennie. A baba fölé hajolva meglepte a kislány kék szeme, ahogy egyenesen őrá nézett. Megborzongott tőle. Megkérdezhette volna anyját, hogy minden újszülött ilyen élénk tekintetű-e, de mégsem tette. A baba és szerelme látványa különös, ismeretlen érzéseket ébresztett benne.

– Luca napján született – szólalt meg a háta mögött anyja –, legyen a neve is az.

Mikó csak bólintott. Az érzelmek torkára forrasztották szavait. Nem örülhetett sokáig családja új tagjának, mert hirtelen hangos dörömbölés zavarta meg a csendet. Róza eddig csendesen tett-vett, most felkapta a fejét. Mikó idegesen kitárta az ajtót. Magas, bajuszos férfi állt a küszöbön, mögötte egy könnyű kis hintó várakozott. Egy villám a másodperc töredékéig megvilágította a jármű oldalára festett családi címert. Róza éppen halkan becsukta a szobaajtót, ahol a kimerült asszony és babája félálomba merült. A férfi láttán egy pillanatra megtorpant, majd vaskos kendőjét leemelve a szegről, magára kanyarította. Várakozón nézett fel a magas férfira. Annak halott sápadt arca, befele forduló tekintete elárulta, mennyire aggódik, majd némán bólintott, azután elindultak.

Róza, mielőtt belépett volna az épülő kastély mögötti takaros kis házba, keresztet vetett. Gondosan kezet mosott, ezt is a kolostorban verték a fejébe, ahol nem ülhetett le földes kézzel, maszatos arccal az asztalhoz. Mély levegőt vett, és belépett a báróné szobájába.

***

1782.

Az Ipoly-völgyében, a hegyekkel, dombokkal tagolt, patakokkal keresztbe kasul átszőtt vidéken, Hont vármegye dombokkal ölelt kis településein, magyar palócok, kisebb létszámú tótok, néhány egyéb nemzetségből származó emberek békésen élték mindennapjaikat.

Semmit sem tudtak arról, hogy a világ körülöttük nagy változás előtt állt. A tudomány és a kultúra, a háborúk befejeztével, mint a jó földbe ültetett mag, virágozni kezdett. Nem tudtak arról sem, hogy néhány tucat mérföldre, Bécsben, Pozsonyban nagy elmék fogalmazták meg, mi az, ami a jövő nemzedékét fenntarthatja. Ezért aztán nem is gondolkodtak el azon, miért kell a községekben iskolát építeni, minek kell hadiadót fizetni, amikor őket semmi veszély nem fenyegeti. A török uralta időkre egyáltalán nem, de még a Rákóczi-féle szabadságharcra sem emlékeztek már. A régmúlt meséi az öregemberek távozásával egyre fogytak.

Itt, az Ipoly folyó lágy ölelésében, az érseki uradalomhoz, a nemesi és magántulajdonú birtokokhoz tartozó településeken élő szorgos emberek nem hallottak Immanuel Kantról, a német filozófusról, aki lelkesen hirdette, hogy a tudást, a gondolkodást, az önállósághoz való jogot közkinccsé kell tenni. Soha nem kérte senki tőlük, hogy önállóak legyenek. Tették a dolgukat úgy, ahogy azt valamikor az apáik is. Ők a külvilágból, az országért felelős rendek gondoskodásából csak annyit érzékeltek, amennyit a földesuraik megengedtek számukra. Az engedményeket azonban szűkre szabták, mivel az uradalmak nemesei, magánbirtokosai, nagyobb földdel rendelkező parasztgazdái érdeke nem az ő jólétük biztosítása volt. Arra törekedtek, hogy gazdaságuk jól működjön. Legyen az asztalukon mindig bőséges étel, a kamra, a pince soha ne ürüljön ki. Elvárták, hogy megkapják jobbágyaiktól a tizedet, és persze a robotra is rendesen megjelenjenek.

Gondok azonban őket is ugyanúgy sújtották, mint jobbágyaikat. A birodalom védelmére indított folyamatos toborzások, a délvidék határőreinek létszámnövelése, az Alföld benépesítésére elrendelt földosztás sok pénzbe került, az adókat nehéz volt behajtani. A kiváltságos urak berzenkedtek minden ellen, amit a koronához közeli arisztokraták megszavaztak. Erről a vidékről is, ahol sokan csak kemény munkával tudtak megélni, elvitte a munkaerő jelentős részét az udvar betelepítési szándéka. Jobbágyok tűntek el délre távozva a jobb élet reményében, vagy katonának álltak állami és vármegyei fizetésekért.

Az emberi erő fogyatkozása, és a nagy ritkán meggyökerezett uralkodói utasítások kissé zavarba ejtették a gazdákat, arra kényszerítve őket, hogy túlélési taktikákat találjanak ki. Az Ipoly-völgyében élő jobbágyoknak, parasztoknak, telkeseknek fogalma sem volt például arról, hogy az iskola, amit a kemencei Horváth Béla atya és Kiss Lajos kántor működtetett, mire való. Rosszallóan csóválták a fejüket, amikor az atya novembertől, március végéig szigorúan bekérette a fiaikat az iskolába, ahol a nádpálcát suhogtató kántorhoz kerülve tanulták meg a tízparancsolatot, a betűvetést, a latin szavakat több-kevesebb sikerrel. A háztáji munka azonban fontosabb volt, amit a nagyobb gyerekekre lehetett bízni. A kifogásokból mindig volt elég ahhoz, hogy márciusban már a közelébe se engedjék őket a kis iskolaépületnek.

Azért a tájékozódásról nem mondtak le. Szerettek a városháza előtti téren összegyűlni, és okos vagy inkább okoskodó eszmecserét folytatni a szomszédokkal, időjárásról, állatokról és a termésről, betegségekről. Aztán amikor látták a frissen kiaggatott rendeleteket, kíváncsian odagyűltek, és hosszan bámulták az írást, a szép pecséteket, a cifra jeleket. Büszkeségük nem engedte, hogy beismerjék, ennél tovább nem jutottak a dokumentumok tanulmányozásban.

Amikor megtudták végre a tartalmát, komoly felháborodással fogadták. Leginkább azt, ami közvetlenül érintette őket, például a fakivágásról, a malom működéséről, a birkák erdőkből való kitiltásáról, a malacok makkoltatásáról, és ki tudja még miről. Nem tűrték, ha korlátozták a régi szokásokat. Ezért aztán sokféle változást nem is kötöttek az orrukra az urak, hogy elejét vegyék a lázadozásnak. A robot szabályozásáról és a református imaházak építésének engedélyezéséről csak néhány birtokos tudott.

Az is jól jött néhány földbirtokos gazdának, hogy a Helytartótanács az utasítások végrehajtását nem ellenőrizte, megelégedett a közigazgatásért felelős vármegyei hivatalnokok jelentéseivel. Így aztán az Ipolysági járásban Ő Császári és Apostoli Királyi Fenség vitathatatlanul korszerű és felvilágosult elképzeléseiről a földműves emberek annyit sem tudtak, mint tyúk a betűvetésről.

***

Lippai Márton szolgabíró párját ritkította, mert második éve koptatta a vármegyeház ítélőszékét, holott minden településen csak egy évig tartott a szolgabíróság. A kemencei hivatal jeles vezetője már nagyon szeretett volna nyugalomba vonulni. De a vármegye első alispánja, Luzsenszky gróf a kastélyépítéssel volt elfoglalva, ráadásul Bécsben élt. Képviselője, Madocsányi Dániel, aki gazdatisztként a grófi birtokot igazgatta, megtehette volna, hogy a grófnál szorgalmazza az ő nyugdíjazását, de nem tette. Mondván, hogy egyelőre nincs alkalmas jelölt helyette.

Kemence nagyközség szerepe évtizedek alatt megerősödött a közigazgatási rendszerben. Megszaporodtak a földosztás, földtulajdonok, telkesek közötti jogi viták, amik elől Lippai szolgabíró legszívesebben világgá szaladt volna. Panaszát azért valószínűleg Madocsányi Dánielnek köszönhetően meghallotta a gróf is, aki egy alkalommal jelezte is az udvarnál Hont vármegye nehézségeit. Az udvar elvárásait a Kancellária továbbította a Helytartótanács felé, a tanács meg ideküldte Kapási Gergely főjegyzőt, akinek a közigazgatási, birtokok körüli ügyeket kellett intéznie, négy hónapja pedig a szemtelenül fiatal Varga Gábor fiskálist is, aki a károsultakat és alpereseket képviselhette. Mindketten a jogi tudományukkal kínozták öreg fejét. Szerencsére a távolabb, Tésán lakó vármegyei főszolgabíró, Nádassy Ferenc, elfoglalt emberként csak nagy ritkán jelent meg Lippai Márton hivatalában. Akárcsak Serlecz Miklós is, akit főügyésznek neveztek ki Hont vármegyében. A magisztrátus készen állt, hogy a helyi közügyeket intézze. A súlyos eseteket azonban még a helyi urak által vezetett megyegyűlésen, a törvényszék hivatott megítélni. A megyei törvényszéket a földbirtokos nemesek alkották, ítéletüket a bírók tették közzé. A szolgabíróknak a legnagyobb gondot a bűnesetekről készítendő beszámolók okozták, amiket a Helytartótanács részére kellett rendszeresen küldeni. A gond mindig a peranyag tartalma miatt keletkezett. Nem tudta pontosan, milyen adatokat kell a tabellában feltüntetni. A sok apró eset, tyúklopás, birtokháborítás, verekedés, garázdaság peren kívül rendeződött el, ezekről bölcsen elfeledkezhetett a magisztrátus. Komolyabb bűnelkövetés anyagát a megyei főügyésznek továbbították, aki a helyi törvényszékkel megvitatta. Döntés hiányában a Helytartótanácshoz küldte felülvizsgálatra. Azok szortírozták, majd átadták a területekkel megbízott tanácsosoknak. A tanácsosok aztán maguk rendezhették el a jelentéseket, tőlük függött, hogy mit tartanak fontosnak, mit kell kivizsgálni vagy az udvarnak jelenteni.

Ha súlyos hibára bukkantak, a vármegye kapott egy felszólítást és kész. Az ügyek általában olyan lassan haladtak a közigazgatás és az igazságszolgáltatás hálózatában, hogy már rég megoldódott a vitás helyzet, mire a határozatok célhoz értek.

A helyi magisztrátus és a nemesek arra törekedtek, hogy a megyei törvényszéken minden ügyben egyetértés szülessen, és a döntéseket magasabb szinten is elfogadják, aztán élhetik tovább a napjaikat nyugalomban. Hont vármegyében a törvényszék ülésein, másokhoz hasonlóan, a magisztrátus igyekezett lecsökkenteni a beszámolók számát, főleg tavasz táján, amikor beindulhatott a gazdálkodás.

Lippai Márton az utóbbi időben nem akart semmit megtanulni, változtatni, inkább hagyta az ügyeket maguktól megoldódni. Amit jól megjegyzett, tapasztalatból megtanult, nem volt más, mint azokra az érdekekre való figyelem, amik közvetlenül érintették őt. Minél nagyobb befolyással élt valaki az ő jólétére, annál nagyobb biztonságban intézhette nála a dolgát. Kifizetődött a jó kapcsolatápolás.

A legutóbbi évben a munkaerőhiány minden gazdaságot megviselt, a telkek, legelők határvitái, valamint az adók mértéke, befizetése, elmaradása és behajtása mindennapos problémát okozott. Az úriszék gyűlésein ülve tisztában volt azzal, hogy vannak feszültségek a birtokosok között, és a háborgó hangok erőssége és hatása is világossá tette számára, ki okozhat személy szerint neki gondot.

Az utóbbi két évben kénytelen volt Perőcsény lakosainak panaszaival is foglalkozni, mert szolgabírójuk a télen meghalt. Luzsenszky gróf úgy rendelkezett, hogy egyelőre vegye át a feladatot, hiszen nincsenek olyan komoly gondok a térségben. Csakhogy a gróf nem ismerte Palásti László parasztgazdát, aki alaposan ellátta a kemencei hivatalt feladatokkal. Emberei ellen állandó panasszal éltek a vele szomszédos telkesek birtokháborítás miatt, de ő maga is szorgalmasan járkált az adósai végett a bíróhoz.

Lippai Márton minden este lefekvésnél azon imádkozott, hogy ne történjen semmilyen bonyolult eset, amivel nem tudna megbirkózni, legalábbis addig, amíg végleg nyugdíjba nem vonulhat.

***

A tavaszi napforduló után a vidéken végigsöpört az áradás, pontosan olyan haraggal és féktelen erővel, ahogy azt gyakran tette. Az emberekre, állatokra annyi vizet zúdított, hogy azt rebesgették, az Úr talán ezzel az özönvízzel sújtja őket valamilyen bűnükért. Sokat jártak a templomba áldozni, Horváth atyának minden apró-cseprő vétkeket meggyóntak, hogy kiengeszteljék haragvó Istenüket. Aztán, amikor végre megszűnt az ítéletidő, szomorú és szánalmas látványt nyújtott a vidék. Minden portát eláztatott, elmosott vagy megrongált. A gyors és durva támadás nyomában csupasz fák, bokrok, megroggyant házak maradtak. A szántókon és legelőkön a talaj annyira felázott, hogy aki kimerészkedett a határba, akár térdig is süppedhetett a sárban.

Mivel a legeltetéssel és a földmunkákkal még várniuk kellett, a kora tavaszi napok, hetek a porták felújításával teltek el. A legtöbb gazda még a karámban tartotta állatait. A szegényebbek, az éhezést jól ismerve, lesoványodott tehenüket, disznóikat, birkáikat a maguk közül választott falubéli pásztorra bízták, aki aztán összeterelte, és a földesurak által meghatározott, szabad mezsgyére, a domboldalakra hajtotta az állatokat. A kakaskukorékolás után a bőgés, kolompolás, bégetés reggeli hangversenye ébresztette a lakosokat. A pásztorok, juhászok, kondások kutyái fürgén futkostak a komótosan ballagó nyáj körül. Csaholásuk messzire elhallatszott.

A kis telkesek, háztáji gazdák a téli ínséges idők után, az erősen fogyóban lévő terményeket nézve fohászkodtak, hogy tartson ki a tartalék, amíg a piacra hajtva marháikat, juhaikat eladva némi pénzhez juthassanak. Legalább majd ki tudják fizetni az első félévre kirótt adót. Az emberek féltek a helyi hajdúk zaklatásától, ezért inkább igyekeztek Szent György napjáig összegyűjteni, akár természetben, akár egyenértékben követelték tőlük. A becsértéket, ami felért az adó értékével, ahány nemes úr élt a vármegyében, annyiféleképpen állapították meg. A dézsma azonban sehol sem maradhatott el.

Ipolysági járásban Baráti, Bernece, Kemence, Perőcsény és Tésa lakosai viszonylag háborítatlanul dolgozhattak a mindennapi megélhetésért, mert a községek körüli erdőségeken, mezőkön és földeken, legelőkön csupán négy nagyobb birtokos osztozott. Ők tették lehetővé a települések lakosainak, hogy maguk javára is tudjanak termelni azzal, hogy bizonyos területeket pénzért, vagy természetbeni juttatásokért bérbe vehettek tőlük.

Sok dolga akadt a fiatal fiskálisnak, Varga Gábornak, a szerződések szövegének értelmezése miatt. A lakosok többsége nem tudott olvasni, akik meg tudtak valamennyire, nem értették a hivatalos nyelvet. Ezért aztán állandósult a sorban állás az irodája előtt, de türelmesen segített mindenkinek. Lippai Márton azonban nem tartotta megnyugtatónak a fiatal ügyvéd tevékenységét. Azt vallotta, hogy nem szükséges a népeket mindenről felvilágosítani. A tudatlanság kapóra jött, mivel jegyzője kétes ügyködése fölött gyakran szemet hunyt. Jól tudta, hogy néhány dokumentumban szabálytalanul és jogtalanul előtérbe helyezték a tulajdonos érdekeit. A bíró leginkább Palásti László ügyleteinek lelepleződésétől tartott. De mivel nem volt panasztevő a becsapott jobbágyok közül, mélyen hallgatott, és igyekezett minél előbb a szekrénybe zárni ezeket az iratokat.

A jó idő eljövetelével azonban már nem volt ideje senkinek a hivatalnokok előszobájában várakozni. Megélénkült a szomszédolás, a kisebb gyerekek gondtalanul futkoshattak a száradó utcákon, a nagyobbak apjukkal a földeken, a kisebbek anyjukkal a ház körül tanulták az életben maradáshoz elengedhetetlen dolgokat.

Az egymás melletti házakban élő asszonyok időt szakítva, vidáman csevegtek, pletykáltak, néha-néha odacsapva neveletlen totyogós kölykeikre. Megbeszélték, ki mit főz, mennyit mos, mikor kezdi a konyhakerti munkákat, mit fog vetni és így tovább. Beszédtéma mindig adódott.

A férfiak, akik nem legeltettek, hanem napszámban dolgoztak ezekben a napokban, ha akadt egy kis idejük, segítettek egymásnak. Akinek szerszáma volt türelmesen tisztogatta, fényesre csiszolgatta. A tehetősebbek szívesen adtak kölcsön egymásnak ekét, ökröt, szekeret, kapát, kaszát, azokat is rendbe kellett hozni. A kézműves mesterek műhelyei ragyogtak a rendtől és tisztaságtól.

A községek templomai mögött szerényen meghúzódó temetőkben az elhunytak sírhalmait friss virágcsokrok, koszorúk díszítették. A környéken a gondos kezek nyomán szinte minden kert és ház ablaka a tavaszi virágokkal lett tele.

Hont vármegye lakói nem sejtették, hogy egyszerű, csendes és nyugodt életüket a húsvéti ünnepek után olyan események fogják fenekestől felforgatni, amit évszázadok múlva is sokan emlegetnek majd.

***

Barátiban, a templomdomb lábánál frissen mázolt fa léckerítéssel körbevett, tekintélyes méretű parkban több tucat kertész dolgozott. Díszbokrokat nyírtak, kapáltak, ágyásokat készítettek, növényeket ültettek.

A park közepén, a kerti tó szomszédságában állt a birtok gazdájának, tizenkét éve épült kúriája, egy szerényebb kivitelű, háromszintes épület. Sárgára festett falain fehér díszítéssel keretezett ablakok sorakoztak. A homlokzat előtt széles kőlépcsőkön megközelíthető, oszlopos terasz az épület egész hosszában végignyúlt. A kúria bejáratát kétszárnyú, faragott tölgyfa kapu zárta.

Itt élt a környék leggazdagabb, és legnépszerűbb nemes földbirtokosa, Baráthi Barkovich Bálint báró. A sikeres birtokos mintagazdaságait sokan elismerték. Övé volt a völgyekből kimagasló hegyes, dombos vidék szántóinak nagy része, az Ipoly járásba nyúló, tölgyes, bükkös erdővel borított hegység területe, egészen Drégelypalánkig. Számos kisebb-nagyobb település, majorság adott otthont jobbágyainak.

Birtokain élő jobbágyok, parasztok felvilágosult birtokosuknak köszönhették, hogy otthont és megélhetést teremthettek családjuknak. Kivétel nélkül mindannyian telket, házat kaptak, gyakran a fölöslegessé vált bárányok, borjúk és malacok is a rászorulók portáin nevelkedhettek. Gondozásukért cserében élelmet kaptak.

De a jótékonyságnak ára volt. A báró nem tűrte a léhaságot, őseihez hasonlóan, uradalmán szigorú rendet tartott. Cselédjeitől, jobbágyaitól és napszámosaitól megkövetelte a legjobb munkát. Akiben csak egyszer csalódott, az többé nem tehette be a lábát egyik majorságába sem. Szerette maga intézni ügyeit, minden eseményt, ami a birtokain történt számon tartott. Annak ellenére, hogy sokszor sárban, hóban és árvízben is helyt kellett állnia, eszébe sem jutott feladni és a kényelmes városi életet választani a vidék helyett. Mindamellett, hogy ősi nemesi családból származott, erre joggal lehetett büszke, de híres volt udvarias és emberséges viselkedéséről, katonás fegyelméről.

A báró a nehéz függöny alól bekukucskáló fénycsík ingerlésének köszönhetően, fokozatosan ébredezett. Még rabja volt a hajnali rémálomnak, amiben egy regiment kaszával, kapával felfegyverkezett, mezítlábas paraszttal kellett verekednie, hogy végre eljusson ahhoz a szerény kúriához, ahol felesége és kislánya várta. Miközben harcolt a lázadó parasztokkal, a vármegye főszolgabírója állta az útját és egész litániát ordított felé, aminek az volt a lényege, hogy a harcnak semmi értelme, hiszen a királynő egyezséget kötött a jobbágyokkal. A küzdelem azonban nem szűnt meg. Újra és újra kezdődött. Éppen egy hatalmas ütés elől ugrott el, amikor agya megkönyörült rajta, és egy csapásra felébresztette. Szemhéja felpattant, megpillantva szobája mennyezetét, s megkönnyebbült, hogy csak álmodott.

Az ágya melletti alacsony szekrényen, egymásra halmozva több könyv hevert. Hangulatától függött, éppen melyiket szerette olvasni, a Tripartitumot, vagy a Bibliát, vagy a gazdálkodásról szóló szakkönyveket. Kedvenc olvasmánya volt, főleg tavaszi időszakban, Tessedik Sámuel írása, amit feleségének köszönhetően tudott megszerezni. És akivel mély barátságot ápolt. Néhány levél is hevert a könyvek tetején, amiket idősebb mezőgazdász barátjától kapott. Hosszú téli estéken jobban szakított időt az olvasásra. Mostanában azonban inkább a birtok ügyei tartották fogva gondolatait. Elnyomott egy ásítást, és hagyta elméjét tovább ébredezni.

Óvatosan nyújtózkodott, fokozatosan feszítve és lazítva izmait. Közben tekintete a szemközti falnál álló üveges szekrényre tapadt, ahol a kitüntetéseit tárolta. A rendfenntartás, a testőrködés kézzel fogható emlékeit idézték a királynő adományai, a díszes birtoklevelek, a katonai szolgálatáért kapott kitüntetések. Az álom viszont azt jelezte, hogy lelkében még nem simult ki teljesen a katonaévek alatt felgyülemlett feszültség.

Amikor a kakaskukorékolást meghallotta, nagyot sóhajtott, és óvatosan megmozgatta izmait. Dús, fekete haját még alváshoz is hátra kötötte, nem szerette, hogy olyan nehezen lehetett rendben tartani. A nyaka elzsibbadt, de amint megmozdította, már tudta, hogy a kendő csomója okozta a hibát, mert az alaposan elnyomta. Remélte, nem merevedik le egészen a válláig, ahogy már sokszor megtörtént, mert utána meg egész nap szenvedett. Gyanította, hogy nyakában az ízületi problémája nem csupán a hajviseletével függ össze. A hideg, ami a hegyekkel körülvett lankás vidéken uralkodott, meg a völgyeket behálózó számtalan patak gyilkos párája sem kímélt senkit és semmit. A kora tavaszi időben jócskán szórta szét a penészgombát a természetben és a rendszertelenül fűtött házakban. A köddel szétszórt spórák állandó köhögési rohammal és ízületi gyulladással kínozták az embereket. A betegségek általi fenyegetettség a nedvesebb, hűvösebb évszakokban, mindenkit rémületben tartott. Sokan emlékeztek a járványokra, azokra a szörnyű, pestises és tüdővésszel sújtott családokra, ahol csak a sírás és a temetés jutott osztályrészül. Senkit sem kímélve pusztítottak. A báró családjában is aratott a halál.

Lassan végigdörzsölte az arcát, erős szőrzete miatt máris borosta serkent a bőrén. Míg tagjait kinyújtóztatta a kövér dunyha alatt, teste még egy kicsit élvezte az ágy melegét. Agya azonban máris a napi teendőit lajstromozta. Sorba vette, milyen nap van ma, hányan jönnek robotra, hányan dolgoznak a birtokon, hova kell ma mennie és miért.

Amikor gondolatait rendezte, és fejében összeállt a napi program, ásítozva kikászálódott az ágyból, és úgy ahogy volt, hálóruhában az ablakhoz állt. Hűvös volt a szobában, az áporodottság fojtogatta torkát. Félrehúzta a barna színű, bársony függönyöket, kinyitotta az ablakszárnyakat, abban a reményben, hogy a vaskos falak közé szorult nehéz levegő megfrissül és könnyebbé válik. De a nap épphogy csak ébredezett, gyenge fénye még képtelen volt áttörni a tájra telepedett sűrű párát.

Az épület emeleti szobájából, amikor tiszta és száraz idő volt, messze ellátott dél-kelet felé. Minden alkalommal hosszú percekig bámult abba az irányba, ahol a Cserna-patak csörgedezett és a Pereszlényi meg a Pénzes dűlőt sejtette. Képes volt minden apró részletet módszeresen átvizsgálni, és magába szívni a szemet gyönyörködtető látványt. Először a sűrű erdővel borított hegyoldalakat pásztázta végig, majd tekintetét lassan végighordozta a lankás terepen, a virágzó réteken, a felszántott területek szabályosan kialakított, párhuzamos földsávjain. Élvezettel hallgatta a ligetekben, a kastély kertjében, a fák sarjadó lombjai között zendülő élénk és változatos madárfüttyöt, csodálta, milyen szorgalmasan és fáradhatatlanul teszik a dolgukat. Ezen a reggelen azonban a tájat hófehér, sűrű pára fedte.

A báró csalódottan csukta be az ablakot, és egy pillanatra befelé fülelt. Csak a cselédek távoli motoszkálását vélte hallani. Csendesen készülődött, nem akarta feleségét felébreszteni, aki a mellette lévő szobában, nyilván mélyen aludt még.

Ruhájával még nem békült ki teljesen, de szó nélkül elfogadta, mert nem akarta feleségét megsérteni. Nem bánta, hogy az asszony rendeli az öltözékét, csak legyen kényelmes és férfias. Azonban az újonnan szabott mentéjét túl rövidnek tartotta, alját szokatlanul legömbölyítették. A nadrág passzentos volt, és hátsó része teljesen kilátszott a rövid felöltő alól. Ez zavarta ugyan, de nem volt mit szégyellnie izmos, erőteljes alakján. Az új csizmát viszont azonnal megszerette, mert a kecskebőrből készült lábbeli kényelmesen simult lábfejéhez, ráadásul fekete színűre festették, ami igazán férfiasabbnak mondható a sárga és piros csizmához képest, amit Bécsben hordott. Sosem vallotta be, de utálta a keleties és a cifra, túl színes öltözéket. A divat egyáltalán nem érdekelte, annyira nem, hogy nem is tiltakozott ellene. Az öltözék számára egy szükséges eszköze volt az emberi megjelenésnek, semmi több. Éppen ezért, amikor apját eltemette, egyetlen drága ruhadarabját sem őrizték meg. Nem fűzte semmiféle érzelem a tárgyakhoz. Szerettei emlékét a szívében hordta, ezért aztán az összes ruhát, csizmát, kalapot gondosan összecsomagoltatta, és elajándékozták Horváth atyának, a járás plébánosának, aki a gyülekezet asszonyai között osztotta szét. Ők aztán boldogan felhasználták a drága selyemből, bársonyból és csipkékből készült ruhadarabokat.

A kis mosdóhelyiségében megborotválkozott, de a haját békén hagyta. Hosszan hordta, hátrakötötte, ahogy minden nemes mostanában, de esze ágában sem volt berizsporozni. Erre még Zsuzsanna bájos könyörgése sem vette rá. Arról volt híres a bécsi társai között, hogy parókát sem viselt.

Amikor elkészült, kilépett a hosszú folyosóra, melynek falait komor, sötét tapétával borították és családi festményekkel díszítették. Volt belőlük bőven. Báró Szalay István alispán lánya, gyönyörű felesége, Zsuzsanna népes családból származott, az ő felmenőinek portréi uralták többségben a falakat. Szalay Zsuzsanna anyai ágon protestáns vallású, szerény, de népes birtokos családból, apai ágon hithű katolikus nemesi rokonságból származott. Tudta, hogy az asszony eszét, tudását nem a lányneveldében szerezte, hanem protestáns barátaitól, akikkel Bécsben rendszeresen találkozott, és délutánonként hosszasan cseverészett. Egészen addig körülrajongták a fiatal férfiak, amíg be nem mutatták az udvarban őket egymásnak. Zsuzsanna már az első tánc után kijelentette, hogy a felesége akar lenni. Ahogy erre gondolt, elvigyorodott. Annyira meglepte a lány, hogy csak bólintani tudott.

A festményekről rámeredő ősöket Barkovich jókedvűen, egy-egy bólintással köszöntötte.

A negyedik ajtónál megállt. Hallgatózott. Semmi szokatlant nem hallott. Kislánya az elmúlt napokban megbetegedett. Nagyon megijesztette őket, hosszú ideig magas láza volt, csúnyán köhögött a törékeny gyermek. Az orvos, Szathmáry Pál azonban megnyugtatta az aggódó szülőket. Gyakori és rövid ideig tartó könnyű náthának tulajdonította a bajt, ami megszokott volt a gyerekek és idősek körében ezekben a szeszélyes áprilisi napokban. Barkovich bízott az idős orvosban, hiszen még apró gyerekkorától kezdve ismerte őt. Rendszeresen járt hozzájuk, és a család jó barátjaként is bizonyította tudását és emberségét. Pontosan diagnosztizálta az apja és anyja betegségét is. Mindketten a járvány utolsó áldozatai közé tartoztak.

Óvatosan kinyitotta a nehéz tölgyfa ajtót. Az ajtókeretnél rutinosan lehajolt, mielőtt belépett. Eleinte állandóan dudorok nőttek a homlokán az ajtófélfák lefejelése után, amin Zsuzsanna jókat kacagott. Azt állította, hogy nem tud settenkedni, mert a feje puffogása folyton elárulja, merre jár a kastélyban. Sokáig tartott mire megszokta, hogy a helyiségek nyílásainak szabványmérete nem az ő alkatára készült.

– Az égre törsz, akár a jegenyefa – mondogatta mindig az anyja.

Magassága miatt a katonatársai sokáig Lajtorjának csúfolták. Amikor kapitány lett, már csak a háta mögött merték így hívni.

Szerette otthonát, ahová két éve költöztek be. A tágasságát, a bútorok kényelmét hamar megszokta, bár a nedvesség megkezdte harcát a falakkal, de ha sokat szellőztetnek, jól fűtenek, nem fogja gyorsan birtokba venni a penész. Remélte, hogy nem enyészik el majd az idő múltával otthona úgy, mint szülei háza. Nehezen szánta rá magát, hogy a Pozsony külterületén álló családi kúriát lebontassa. Nem csupán a gyerekkorát élte ott, a saját családi életét is ott alapozta meg.

Zsófia szobájában a mélybarna, faburkolatú falak között a nehéz bútorok, súlyos fotel, lóca és íróasztal, valamint a faragott szekrény komor hangulatát ellensúlyozandó, színes, hímzett terítőket, függönyöket, és élénk színűre festett gyapjú szőnyegeket helyeztek el mindenfelé.

A szekrényhez illő faragott polcokon porcelán babák ültek, kerek képükkel, apró festett piros szájukkal mereven mosolyogtak a belépőre. Zsákból varrott medve formájú báb zárta a babák sorát, nagy füleivel, fekete gomb szemével és cérnahímzésű szájával bájosan bumfordi figura volt. Barkovich elmosolyodott, mert eszébe jutott Luca, aki fülig vörösen, pironkodva adta át lányának a maga által készített bábot, amikor a születésnapjára készültek. Az ünnepségen nem vehetett részt, de addig ügyeskedett, amíg megengedték, hogy egy kis időre bemenjen az izgatottan készülődő Zsófihoz. A gesztus az egész családot meghatotta. Azóta ez a valami volt lányának kedvenc játéka. A báró, ahogy a kis Lucára gondolt, elszorult egy pillanatra a szíve. A félig cigány, félig magyar származású gyermek felemás érzést fakasztott benne, már nem látta bájos csöppségnek. Ahogy lassan kibontakozott jelleme, tudta, hogy sokkal szebb és életre valóbb emberke bármelyik cigány származású gyereknél, akit ismert. Mégis úgy tekintett rá, mint aki érdem nélkül befészkelte magát Zsuzsanna szívébe. Sokszor érezte úgy, hogy Luca veszélyes gyermek. A nagy, kék szemével túlságosan nyíltan nézett mindenkire, kíváncsi volt és merész, olyan, mintha semmitől sem félne. Figyel mindenkit, ami nem helyes, főleg nem egy lánygyermektől. Elhatározta, mint már annyiszor, hogy lecsökkenti a látogatását, nem fogja engedni, hogy lányát bárhogyan is befolyása alá vonja. Mielőtt még jobban átjárta volna az ellenérzés, inkább a lányára koncentrált. Zsófia szervezete lassan legyűrte a betegséget, úgy vette észre, hogy az utóbbi napokban élénkebb lett, bágyadtsága alábbhagyott.

Leült a kényelmes, szerinte túlságosan díszes, baldachinos ágy szélére. A kislány arca nyugodt, békés volt. A bárónak ebben a pillanatban ő volt a legszebb kislány a világon. A látvány feloldotta aggodalmát. A rózsás foltok ellenére nem érezte homlokát forrónak. Mivel lement a láza, gyengéden megcsókolta a homlokát, majd sietősen indult az ebédlőbe.

A konyhát irányító termetes asszony, akit mindenki csak Pufók Erzsóknak csúfolt, mindennap pontosan hét órakor terített meg a hatalmas, kerek, tölgyfa asztalra. Az asztalt Barkovich nem szerette, mert túlságosan nagynak vélte. Pökhendi módon uralta az ebédlőt. Ráadásul, ha vendégek ülték körbe, a közepén túl nagy üres tér keletkezett, amit semmi másra nem lehetett használni, mint fölösleges díszvirágokra. Mivel azonban Zsuzsanna szinte ragyogott, amikor megérkezett a bútordarab, egyetlen szóval sem árulta el nemtetszését.

A nehéz bársonyfüggönyt már elhúzták, az ébredező napfény gyengéden megvilágította a padlót egészen az asztalig. A báró, mielőtt letelepedett volna reggelizni, megmosta a kezét a fal mellé állított tálban.

Erzsók abban a percben kopogtatott az ebédlő ajtaján, majd belépett. Csendesen várakozott az ajtóban, várta, hogy a báró végezzen a kézmosással. Kerek, pirospozsgás arcán visszafogott mosollyal köszöntötte urát, kezében tálcán tojás, cipó és kis ezüst kancsóban tej, üvegtálkákban vaj, juhtúró. Esetlenül pukedlizett. A báró sosem tudta, honnan lesi meg, hogy ilyen fürgén elébe kerül.

– Hogy aludt, Erzsók? – tette fel a szokásos kérdést, és elfoglalta a helyét.

– Köszönöm, báró úr, jól.

– A konyhánál rendben van minden?

– Igen, nagyságos úr – kezdte a terítést fürgén az asszony.

De a keze megállt egy pillanatra, és a kötényébe kapaszkodott.

– Ma hozzák a mészárostól azt a két bárányt, amit múltkor elküldtünk vágásra. Ki kéne fizetni.

– Hát fizesse. Menjen Verébhez, hivatkozzon rám.

– Már jártam ott – mondta szemöldökét összevonva Erzsók, két pufók karját a testéhez szorította, kövér ujjai a bő szoknyája redőjét markolászta. Zavarban volt.

Barkovich letette a kést a tányérja mellé, és belenézett az asszony szemébe.

– Mi a baj?

– Hát… a kasznár úr nem adott pénzt – bökte ki az asszony, egyre vörösebb képpel.

– Hogyhogy?

– Azt mondta, az állatorvos az első, ezért a mészárosnak várnia kell. Biztos azért mondta, mert a Nyári doktor itt van helyben, a gróf úr mészárosa meg Kemencén – filozofált Erzsók. – De a kasznár úr azt nem tudja, hogy a mészáros fél Madocsányi gazdatiszttől, aki eléggé szigorúan megköveteli a részét a vágásokból. Aztán ezért nem adja a húst, csak ha kifizettük. Abból meg kifizeti Madocsányi gazdatisztnek, ami jár neki.

– Értem – bólintott a báró. Nem örült túlzottan annak, hogy ő kapta ezt a hírt. – Jól van, Erzsók, majd elintézzük, csak szóljon a feleségemnek, ha felébredt. Rendben?

– Köszönöm, nagyságos úr! – pukedlizett újra Erzsók. Megnyugodva hagyta el az ebédlőt.

Barkovich éppen befejezte a reggelijét, amikor felesége, Zsuzsanna megjelent a kétszárnyú ajtóban. Udvariasan felállt a székéről. Az asszony még hálóruhában volt, egy kellemes, zöld köntös fedte a csupa csipke öltözékét, hosszú, mogyoróbarna haját lazán feltekerte és megtűzte a tarkóján. Mosolyától megszépült a világ a báró körül. Viszonozta a mosolyt, miközben az asszonyhoz indult. Megcsókolták egymást.

– Korán keltél – jegyezte meg Zsuzsanna.

Kellemes, finom gyöngyvirágillat lengte körül. Egy pillanatra a férjéhez simult, összeölelkezve álltak.

– Mint mindig. Itt a jó idő, kedvesem, kezdődik a munka. Ha nem bánod, nem ülök asztalhoz veled hosszan, mert meg akarom nézni, mi újság a lovammal. Remélem, Nyári doktort még ott találom. Azt hiszem, csak a patkóját kell kicserélni, a lába nem sérült meg. Bár a lovaknál sosem tudni, miért sántítanak. Addig még használom a te lovadat kedvesem, ha nem bánod.

– Ami az enyém, az a tiéd is. Csak tedd a dolgod – nyugtatta meg az asszony.

Ritka volt, amikor együtt tudtak reggelizni. Az asszony tavasz kezdetével már nem számított férje jelenlétére olyan gyakran, mint télen. Őszintén örült az együttlétnek, még ha oly rövidre szabott volt is. Könnyedén kibontakozott az erős karokból, és úgy suhant az asztalhoz, mint akinek nem is érinti a lába a talajt. Barkovich kedvtelve figyelte. Szerette a mozgását nézni.

– Holnap elutazom északra, Selmecbányára – mondta, majd Zsuzsanna kérdő tekintetére még hozzátette. – Kaniczky Ferivel kell beszélnem. Feltörettem egy jelentős nagyságú legelőt, ott akarom elvetni a lucernát és a fűmagot, amit rendeltem. Emberekre lesz szükségem a tavaszi munkákhoz, és mérnök barátom írt, hogy elbocsát néhány bányászt, közülük lehetne napszámost felvenni. Nem szeretné, ha elkallódnának. Jó emberek, de két tárnát be kell zárnia.

– Olvastam Márta levelében, hogy az udvar nem ad több pénz támogatást a magánbányákra.

– A legtöbben eladták az altáróikat, hogy szabaduljanak a költségektől. Sokat a kincstár vásárolt meg. Erdődy gróf buzgón bekebelezi a csődbe ment vállalkozásokat.

– Biztos, hogy találsz embert, hacsak a megszerzett tárnákkal együtt az embereket meg nem vásárolja – mondta Zsuzsanna, és kecses mozdulatokkal kenegette a vajat a cipójára.

– Jó pénzt jelent az udvarnak a nemesfém bányászat, de annyira nem, hogy jótékonykodjanak a fölöslegessé vált munkásokkal. Úgy hallottam, eléggé ridegen bánik a kancellária a bányában dolgozókkal is. Remélem, nem megyek hiába és csak a betegek meg az öregek között válogathatok. Egészséges munkaerőre van szükségem – aztán egy pillanat múlva kissé megdöbbenve így folytatta. – Nem is mondtad, hogy írt Kaniczky felesége.

– Nem volt rá alkalmam. Panaszkodott, hogy az adminisztrátor ritkán látogat el Selmecre. Leginkább Pozsonyban tartózkodik, és csak akkor jön ide át, ha az adófizetés közeledik. A bánya ügyei ezért lassan haladnak. Luzsenszky gróf felesége, Anasztázia még régebben írt, ő is panaszkodott a gróf távollétére. Hiába költöztek Bécsbe, alig látja az urát, mert állandóan a bécsi hivatalával van elfoglalva. Barátaink nem szeretik a vidéki életet, feleségeikkel együtt igazi városi nagyurak lettek – jegyezte meg egy apró sóhaj kíséretében Zsuzsanna.

– Csak a vadászatokat, meg a lakomákat kedvelik, amiket rendezünk számukra. Úgy tudom, Luzsenszky Bécsben építtet egy új palotát, vajon mikor fejezik be? – Barkovich lehajtotta a tej maradékát.

– Nyár végére lesz kész. Biztos nagyon kényelmes és gazdagon díszített – mondta az asszony.

Összenéztek, elmosolyodtak. Már sokszor kifejtették azonos véleményüket a főúri pazarlásról. Mindketten a praktikumot és a kényelmet részesítették előnyben. A fölösleges és költséges pompát megvetették.

– Kényelmes, díszes és rideg – bólintott a báró.

Nem merte feltenni a kérdést, hogy Zsuzsanna hol és hogyan szeretne igazán élni. Pozsonyban is elégedettnek látszott, itt meg egyenesen boldogság sugárzik róla szinte mindennap. A nő szép arca, mosolygós nyílt tekintetű barna szeme ezt sugallta neki. Barkovich elmerült az asszony bámulásában.

– Arra is panaszkodik Anasztázia – folytatta a társalgást Zsuzsanna –, a rendek kifogásolják, hogy nincs minőségi termény. Rossz évet zártak szinte mindenütt. A folyók, patakok áradása, a kegyetlen hideg mindenütt komoly károkat okozott. Sokan nem tudnak fizetni az uradalmakban – ekkor a férjére nézett. – Nekünk is gondjaink vannak?

– Nem, nincsenek. Szerencsések vagyunk. Isten kegyelméből a portáink rendesen fizetik az adókat. Legalábbis a megyegyűlésen nem nagyon derült ki, kinek zárult rosszul az éve. De azért vannak, akik sokat bíztak a véletlenre. Nem törődtek az eljövendő időkkel, képtelenek előre gondolkodni. Persze nem a parasztokról beszélek. Az a baj, hogy a ház körüli termelésre, amivel a családjukat elláthatnák, a jobbágyoknak nincs idejük, főleg a földmunkák megkezdésekor, aztán télen, mivel nincs tartalékuk, éheznek. Ez nem helyes. Hagyni kellene őket önállósodni egy kicsit. Túl sok a teher rajtuk.

– A robot miatt?

– Úgy van. A telkesek közül hiába kaptak vagy bérelnek földrészeket, a gazdálkodást senki nem tanította meg nekik. A régi szokásokat képtelenek elhagyni. Vannak, akiknek megpenészesedett a gabonája, mert télen még mindig vermekben tárolják. A megromlott zab és rozs nem kell senkinek. Az állatoknak egyenesen bűn odaadni. Leromlik az állapotuk a rossz étkezéstől, és megbetegednek.

– Akkor? Mit lehet tenni

– A parasztoknak szüksége lenne több időre és erőre, hogy a földmunkákat körültekintően el tudják végezni.

– Nem tudnál szólni a vármegyegyűlésen, hogy valamilyen engedményt tegyenek a birtokosok és az egyház legalább átmenetileg? A robot szabályozását be kellene tartaniuk. Olyan jól tudsz érvelni, miért nem világosítod fel a többi nemest a terhek enyhítése érdekében. Ha lenne lehetőség az egyszerű parasztoknak félretenni egy kis pénzt, lehetne korszerűsíteni a földmunkákat. A korszerűsítés mellett is kiállhatnál.

– A napszámosok számát kellene növelni, de ezért fizetni kell, ebbe nem menne bele senki, amíg a robot létezik. Bonyolult a helyzet, mert fizetni napszámot csak akkor tudok én is, ha van a termékeknek jó piaca. De sajnos a vámtörvény miatt lecsökkent a lehetőség, külföldre már nem tudunk semmit sem szállítani, csak Bécsen keresztül. A méz, a vaj, a szőrme piaca a környéken még elmegy. Minden évben azzal nézünk szembe, hogy csak az élelmiszert tudjuk eladni és azt is a bécsieknek, mert akkor nem kell, csak egy vámot fizetni. Ez nem biztos, hogy megéri a gazdáknak. Az előállítás eléggé sok idő, az élelmiszer romlandó, a tartósból meg nem lehet annyit termelni, hogy jusson is és pénzt is hozzon. Még Vámosmikolán, Huszár Kálmán barátom is meg akar szabadulni a szőlőjétől, pedig isteni a bora, lenne piaca is, de a megművelés drága, nincs napszámosa, a kockázat meg nagy.

– Eladja a szőlőjét? – csodálkozott Zsuzsanna.

– Bizony. Azt írta a legutóbb, hogy vevőt keres rá.

– Te, nem szeretnél borászkodni?

– Nem, egyelőre nincs pénzem erre, bár nem idegen tőlem a gondolat. De jelenleg a lovakra akarok berendezkedni.

– A lovakat én is nagyon szeretem. Támogatni foglak, bárhogyan döntesz – mosolygott Zsuzsanna.

– Azért nem kell nagyon tragikusan felfogni a parasztok helyzetét. Van néhány család a birtokainkon, Ipolyságon, Perőcsényben vagy akár Kemencén is, akik nagyon ügyesen gazdálkodnak a bérelt földeken, legelőn, könnyedén kifizethetik a magas vámot is, ha a fölösleget el akarják adni a pozsonyi piacon. Vagy például, ott van a kemencei mészáros, aztán meg Madocsányi gazdatiszt Luzsenszky gróftól bérelt földjén mindegyik sikeresen gazdálkodik. A gróf elégedett a birtokai bevételével, emellett nekik sem üres a fazekuk. De a kemencei kocsmáros is szépen termel a földjén, amit az érsekségtől bérel. Egyedül Horváth atyát sajnálom, mert az a részeges Dudás képtelen fegyelmezni az embereket. Minden munkával lemaradnak, az állatok őrzése gyenge, a legelőkkel sem nagyon törődnek. Egymás mellett van a jól gazdálkodó és a gyenge gazda birtoka, még sem tanulnak egymástól gazdálkodni.

– Hát az biztos, hogy Dudás intéző úr inkább a pálinkás butykost részesíti előnyben, minthogy az embereket irányítsa – nevette el magát Zsuzsanna.

– A papi legelők igencsak elhanyagoltak. Lehet, hogy beszélek az atyával, és kisegítem fűmaggal. Az is lehet, hogy kölcsönadom neki a gazdatisztemet néhány hétre, hogy ráncba szedje a jobbágyokat.

– Szeretem, hogy ügyes férjem van, mindenki látja az eredményeidet, már sokan felfigyeltek rád – mosolygott őszintén Zsuzsanna. – Főleg az első alispánunk szólt elismerően rólad Bécsben. Híred van, drágám, és én roppant büszke vagyok rád.

– Hozzon szerencsét nekünk! Most mennem kell – állt fel a férfi, elfojtva egy elégedett vigyort. – Az istállóba megyek. Utána végigjárom a földeket, reményeim szerint zökkenőmentesen indult a munka, de azért nem árt, ha látják, hogy én is felügyelem a dolgokat, nemcsak az intézőim.

– Tudod, néha elgondolkodom azon, vajon nem a mi felelősségünk, hogy akik nekünk dolgoznak, azoknak emberségesebb körülményeket teremtsünk? Például megígérted, hogy Mikót beköltözteted a majorba – állt fel az asztaltól Zsuzsanna, megkerülte és férjéhez bújt átölelve a derekát.

– Istenem, Zsuzsanna! – sóhajtott Barkovich. – De, én is így gondolom, hiszen látod, mennyit törődöm az emberekkel. Néha túl sokat is, pedig elég lenne, ha csupán megmutatnánk nekik, mi a helyes út, aztán hagyni kellene, hogy boldoguljanak.

– De lehetnél a gondozójuk, a szószólójuk, hiszen tovább látsz, okosabb vagy az átlagnál – jegyezte meg halkan Zsuzsanna.

– Ugyan már, minek bosszankodjak nemes társaim fafejűségén? Tudod, mit? Ne politizáljunk. Maradjunk csak a földjeinknél. Azok legalább meghálálják, ha foglalkozunk velük.

– De ha nincs elég ép munkáskéz, ami megművelné, akkor mit ér a puszta föld? – vitatkozott szelíden az asszony.

– Majd lesz. Azon vagyok. Egyébként te már túl sokat is tettél Mikóért azzal, hogy megosztottad magad, és anyatejet adtál a lányának. Legyen elég, hogy beengedjük Zsófiához néhanapján, hogy okosodjon. Az apja a jobbágyom, ügyes kovácsmester, de ennyi és nem több.

– Nem is tudja, hogy tejtestvére Zsófinak, ezért aztán egyáltalán nem vár semmiféle kivételezést. Egyébként minden anya megtette volna egy éhező újszülöttért, ha éppen van erre lehetősége, ráadásul az anyja az egyik legjobb barátnőm volt – mondta csendesen Zsuzsanna, kissé összevont szemöldöke elárulta, ebben más véleményen vannak. Néhány percig hallgattak, az ellentét köztük rossz érzéssel töltötte el mindkettőjüket.

– Reggel megnéztem Zsófiát, egészen nyugodt volt az álma – terelte el gyorsan a szót a férfi. Kínosan érezte magát, mert nem akarta megbántani Zsuzsanna érzékeny lelkét, de meggyőződésén, hogy mértéket kell tartani még a segítségnyújtásban is, semmi sem változtatott. Kiléptek az ebédlőből, a tágas fogadó helyiségbe, ahonnan széles lépcsősor indult az emeleten lévő szobákhoz. Zsuzsanna békítően belefúrta kezét a férje nagy tenyerébe, miközben felfelé lépdeltek. Az asszony szobája előtt megálltak. Barkovich lehajolt feleségéhez, csókot nyomott a feje búbjára.

– Megyek, öltözöm, aztán indulok a körutamra. Először Berneczén leszek, megnézem a fűrésztelepet. Ott csak egy órát időzök. Leginkább kinn a Pénzes-majorban találsz meg, ha üzenni akarsz.

– Rendben, de ne fáraszd magad, mert este várlak – mosolygott rá Zsuzsanna.

Barkovich úgy látta, eléggé titokzatos volt ez a mosoly. Meglepődött egy pillanatra, mert nem számított ilyen gyors meghívásra. Az előző éjszakát töltötték együtt. Felidézve a forró perceket, minden sejtjében érezte az asszony kellemesen rugalmas, finom illatú testét. Áldotta sorsát, hogy ilyen társat kapott, biztos volt abban, hogy soha nem fog csalódni benne. A szeretkezés gondolatától is szélesebbre sikeredett a vigyora, mint helyénvaló lett volna. Zsuzsanna elnevette magát, játékosan kacsintott, amivel még jobban meghökkentette férjét, majd sietve a szobájába indult.

Barkovich nehezen, de azért magához tér a csukott ajtó mafla bámulásából. Fegyelmezettségének köszönhetően gyorsan összeszedte magát. Felesége lova már ott várta nyereggel, kantárral felszerelve a kastély előtt. A fiatal lovászlegény, Kardos Pali összecsapta a bokáját, kihúzta magát, lekapta a süvegét, amikor a báró megjelent. A férfi azonnal arra gondolt, íme itt egy másik ember, akit támogatnak.

A fiú árván került hozzájuk. Nagy esemény zajlott akkoriban, apósa, alispáni kötelességét teljesítve felszámolta a Bars vármegyei cigányok táborát. Az uralkodói akaratnak eleget téve, a cigány szülőktől erőszakkal vették el a gyermekeket a hatóságok. Zsuzsanna napokig nem beszélt az apjával, annyira haragudott a síró, jajgató anyák és gyerekek láttán. Aztán megpillantotta Kardos Palit. A kisfiú rémülten állt a többi gyerek között, szeméből ömlött a könny, sóvárogva nézte őrjöngő anyját. Amikor fel akarták terelni őket a szekérre, Pali egyetlen szót sem szólt, csak belerúgott a hajdú lábába, és elszaladt. Alig tudták megfogni. Zsuzsanna ezt elmesélte neki, és kijelentette, hogy be kell fogadniuk azt a kisfiút. A kedvéért belement, és nem bánta meg. Már a rendelettel sem volt kibékülve, úgy gondolta, a száműzés a kancellária földjeiről, városokból, az ide-oda telepítésük, valamint a gyerekek valóságos elrablása szüleiktől, nem teszi őket hatékony adózó alattvalókká.

Azóta eltelt több mint tíz év, és már egyikük sem gondolt arra, hogyan került hozzájuk ez a szűkszavú, csendes, szorgalmas gyerek. Nagy lendülettel kapta le a kalapját, mozdulatának esetlensége, teljes ellentéte volt izmos, bimbózó férfiasságának. Ez megmosolyogtatta a bárót, a kalapja karimájához bökött üdvözlésképpen. Aztán átvette a kantárt.

– Minden rendben van, Pali fiam?

– Igenis, báró úr.

– Menj a majorba, nemsokára én is ott leszek. Ha látod Nyári doktort, üzenem, hogy várjon meg. Tüzest meg kell vizsgálnia. Mikó is érkezik hamarosan. Neki segíthetsz, ha az istállómester más munkát nem ad neked.

– Igenis, báró úr.

A fiú gyengéden megpaskolta az állat nyakát. Arcán látszott, mennyire rajong a kancáért. A gyönyörű, vörös szőrű lovat a báró Zsuzsannának vette még tavaly februárban. Az asszony Csillagvirágnak nevezte el, és lelkesen dicsérte. Pali szerint is a legokosabb ló volt az istállóban. Ennek ellenére Barkovich szemében nem Csillagvirág, hanem Tüzes volt az igazi ló, de eszébe sem jutott vitatkozni ezen. A fekete mént tenyésztésre vette. Tüzest a patkoló kovács érkezéséhez kellett felkészíteni, ezért gyorsan elküldte Palit a dolgára.

Barkovich, ahogy felesége lovának hátára került, századszorra is megállapította, hogy szolgáival is óriási szerencséje volt. Szinte soha nem gyűlt meg a baja egyikkel sem. Kardos Pali meg egyenesen a kedvence volt azzal, ahogy a lovakkal bánt.

Érdeklődő, értelmes és érzékeny gyerekként tartotta számon. Talán az egyetlen cigány fiú volt a környéken, akinél a nevelésük hatása tökéletesen bevált. Szinte minden szerszámmal mesterien bánt. Mikó Andrástól a lópatkolást tanulta, Sági Miklóstól, az istállómestertől a lovak etetését, tartását, de még a betegségről is tudni akart, ezért gyakran figyelte és hallgatta Nyári Ákos munkálkodását. Még a hegedűjét is mesterien szólaltatta meg, ha éppen valamilyen ünnepre összegyűltek a cselédek. A korához képest erős, izmos alkatú, nem túl magas, fekete hajú fiúról Barkovich csak jót hallott a gazdatisztjétől is.

Mint annyiszor, most is elégedetten és tele energiával indult útjára. A kastély körül tevékenykedő kertészeknek csak odaintett, az épület hátsó részénél a reggeli elemózsiára várakozó munkások a kalapjukat megemelve köszöntötték a távozó bárót. A földmunkákat irányító intéző, Végh Kálmán messzebb, egy szekér bakján pipázgatva várta az embereket.

Baráti község büszkesége a báró kúriája volt. Valamivel nagyobb, mint egy átlagos nemesi kúria, ezért inkább kastélynak hívták az itt lakók. A szépen gondozott, hatalmas parkját Bécsből hozatott, mesterien megnyírt cserjék, hűs árnyékot adó fák díszítették. A kert közepén egy kerek kis tavacska állt, halakkal meg tündérrózsával, a középütt egy szökőkúttal. A kertészek egy pillanatra megálltak a munkában, hogy üdvözöljék urukat.

A báró tekintete gyorsan felmérte, ki hol dolgozik, és hogyan. Elég volt egyetlen másodperc is a rutinná fejlődött ellenőrzéshez. Elhagyva a parkot hamarosan rátért a kanyargós, keskeny földesútra, ami a birtokán élő parasztok házai közé vezette. Néhány udvarról köszöntötték, többnyire asszonyok, gyerekek. Barátságosan viszonozta az üdvözléseket. Pontosan tudta, ki milyen körülmények között él. Jobbágyairól szinte mindent tudott. Gyakran járt közöttük, meghallgatta beszámolóikat a gyerekszületésről, a halálozásról és egyéb családi eseményekről. Élvezte, hogy irányíthatja az életüket, szót fogadnak neki, bíznak benne.

Amíg kényelmesen baktatott, magányában semmi sem gátolta abban, hogy elmélyüljön gondolataiban. Kifelé indult a községből, át a mezőkön, legelőkön a hegyoldal felé. Volt ideje, nem hajszolta a lovát. Rá is szokott arra, hogy magányos útjain hagyta, szabadon kószáljon gondolata múlt és jelen között, hogy aztán a jövőjén is töprenghessen.

A politika, ami felé Zsuzsanna finoman terelgette, csak annyira érdekelte, amennyire a családjának és saját magának szüksége volt rá. Legalábbis megnyilvánulásaiban arra ügyelt, hogy többet ne mutasson meggyőződéséből, mint ami még hasznára válhat.

A báró sok mindenben egyetértett városban élő barátaival, ismerőseivel, de a vidék egészen más képet mutatott. Ez arra késztette, hogy bizonyos helyzetekből inkább kivonja magát, minthogy belekeveredjen.

Ilyen volt például a helyi politika. Elég hamar megtanulta, ha nem akar ellenséget szerezni a vármegyében, akkor ne próbálja megváltoztatni a régimódi felfogásokat. Az udvar törekvései, II. József átszervezési, korszerűsítési szándéka nyomán szinte minden héten jött valamilyen új rendelet, amit a helyi hivatalnokok időnként újra és újra kihirdettek. Némelyek számára érthetetlen vagy szokatlan követeléseket és utasításokat rezzenéstelen arccal engedték el a fülük mellett az itt lakó földbirtokos és nemes társai.

Azt is látta, hogy a nemtörődömség és a maradiság milyen súlyos feszültséget gerjesztett az uradalmakban élő parasztok között. Ahol nem voltak a szabályok méltányos bánásmóddal párosítva, azokban a gazdaságokban a káosz uralkodott. Nem a termelés minősége, hanem a földbirtok nagysága számított. A földterületekért folyó harcban gyakran erkölcstelen módszerek is felbukkantak. A legelvetemültebb föld és legelő bitorló a Palásti család volt Perőcsényen. Azt híresztelték róluk, hogy már a zsellérek sem mennének napszámba dolgozni a kapzsi gazdához, mert gyakran becsapta őket. A báró nem szeretett senki dolgába beleszólni, de amikor megtudta, hogy a parasztgazda az elszegényedett és öngyilkosságba menekült perőcsényi báró földjeit, fondorlatos módon, potom áron megszerezve lett földbirtokos, megvetése még jobban elmélyült irányában. Gazdatisztjétől hallotta, hogy bérbe adott legelőket, szántóföldet, kisebb telkeket, de olyan magas áron, hogy sorra csődbe mentek a parasztcsaládok, és még azt is elvesztették, amit nagy keservesen megszereztek.

Jelezte is ezt a megyei törvényszéken, még néhány évvel ezelőtt, de azt ő sem ellenőrizte, hogy azóta változott-e valami vagy sem. Bizonyítani nem tudta, csak sejtette, hogy Perőcsény szolgabírójának halála után, a kemencei bíró és jegyző valamilyen formában elsimíthatták a panaszokat, mert azóta nem került szóba a gyűléseken.

Annyit azonban elért, hogy közbenjárásának köszönhetően, a Helytartótanács kinevezett egy fiatal ügyvédet, hogy a parasztokat, telkeseket képviselje. A fiatalember nem olyan régen érkezett ide, de lelkesedése és jogi képzettsége tetszett neki. Addigra már elég sok család adósa maradt Palástinak. Ráadásul semmi esélyük sem volt arra, hogy felszabadítsák magukat a függőség alól, hiszen ahhoz is pénzt követeltek Palástiék. Ahogy erre gondolt, erővel kellett elnyomnia magában a feltörő indulatát. Ha már felidézte a sötét ügyeket, az is eszébe jutott, hogy nemes társai sem különbek, mert a robotot mindenki kénye-kedve szerint határozta meg, mit sem törődve az évi ötven nap előírással.

Hányszor vitatkozott Luzsenszky barátjával arról, hogy ellenőrizni kell a vármegye igazgatási feladatát. A telekrendezést, a birtokhatárok kijelölését, az adók arányának meghatározását javasolta egységessé tenni, törvényes szabályok alapján. Persze ahhoz jó törvények is kellenek, meg jó szakemberek, akik tudják, mi a dolguk. A hivatalnokok szava azonban még túl gyenge volt az alispánokéval és az adminisztrátoréval szemben. A távolság sem segített a helyi és királyi igazgatás kettősségének leküzdésében.

Amikor udvariasságból meghívta és együtt ebédelt, vagy vacsorázott a helyi gazdákkal, néhány új birtokos azzal dicsekedett, milyen jól járt azzal, hogy a földmérést ők vállalták át, mert sok telkes paraszt azt sem tudta, mi fán terem. Egy ízben Palásti már alaposan kapatos volt, amikor büszkén elmesélte, hogyan szokta bérbe adni a földjét. A báró még most is tisztán fel tudta idézni a parasztgazda öntelt szavait.

– Jól megnézem, milyen földet jelölök ki az ostoba parasztjának – mondta. – Persze, hogy nem a jó minőségű termőföldet vagy a kövérebb legelőt adom bérbe neki. Még mit nem. Mire rájön, hogy semmit sem ér a föld, a panaszával mehet, ahová akar. A szerződésekben, amit sokan el sem tudtak olvasni, nem minden szerepelt úgy, ahogy szóban. A szó elszáll, az írás megmarad. Na, ez az én gazdagodásom titka – ezen aztán jót mulattak, nagyokat hahotáztak az urak. Neki meg a gyomra forgott akkor.

Abbahagyta a múlton és a jelenen való merengést, és mélyen beszívta a friss levegőt, majd hosszan kifújta. Ezzel kieresztette magából a fárasztó gondolatokat, és egy pillanatra megállt. Körülnézett a végtelen mezőkön, ahol csoportokba verődő birkák, tehenek legeltek. Kolompjaik hangja messzire elhallatszott. Elidőzött tekintete a lágyan hullámzó, zöld dombokon, a megművelt, vetésre váró termőföldeken. Elmosolyodott. Határtalan hálát érzett, amiért birtokosként a természetből ilyen gazdagon részesülhet.

Lova hirtelen megunta az álldogálást, türelmetlenül horkantott, fejével bólogatott.

– Hé, ne zúgolódj, Csillagvirág! Azonnal megyünk. Csak egy pillanatra nézd, milyen csodálatos a világ – mormogta, de azért szeretettel paskolgatta a ló nyakát.

Ahogy átvágtatott a vidéken, ellátott egészen a Kemence-patakig. A hegyek fölött kikukkantó, aranyszínű napsugarak elűzték a völgyek fölötti párát, feltárva Aczél-puszta és Okolicsányi-puszta lágyan ívelő dombjait, valamint a Királyháza felé futó ösvényeket is.

A hajnali ködnek nyoma sem maradt. Ebben a gyönyörű, tiszta időben messzire lehetett már látni, egészen a távoli, kolomp szóval kísért juhnyájakig. A patak-menti ingoványosban tehenek csoportját pillantotta meg, ahogy próbálták a pásztorok kiterelni a veszélyes helyről, még kiáltozásuk és kutyáik ugatása is hallatszott a riadt állatok bőgésével együtt.

Felkaptatott a hegyoldalra, a fakitermeléshez. Mielőtt a fák közé léptetett volna, még egyszer visszanézett a zöld tengerként hullámzó dombvidékre. Apró, bogárméretű teremtményt látott egy pillanatra. Mikó Rózára, az öreg füvesasszonyra tippelt. Még távolabb nézve látta, hogy néhány lovas hajdú egy csapat embert hajt az állami út felé. Az áradás okozta károkat fogják helyrehozni – gondolta. Erről meg eszébe jutott a postajárat érkezése, amit annyira várt. Megelégelve a szemlélődést, lovával beügetett a fák közé, egyenesen a fafeldolgozó telepére.

***

Mikó Róza nehézkes, lassú léptekkel haladt a mező felé. Vaskosra burkolt bocskora már felszívta a hajnali harmatot. Hiába kerülgette a süppedős, mocsaras területeket, fölösleges óvatoskodás volt, hiszen már az első métereknél belelépett egy pocsolyába. De nem bánkódott, mert érezte a forró napsugarakat, és tudta, hogy azok majd megszárítják a lábbelijét. Megállt egy pillanatra és körülnézett. A réteket, domboldalakat ezrével borította be a kora tavasszal nyíló sárga, lila és fehér virágtömeg, rovarok ezrei kaptak szárnyra, hogy részük legyen a friss harmattal oldott virágpor-reggeliben. Az élet üdvözlésére örömtáncot lejtettek, amit hangosan zümmögő rovarzene kísért. A megújulás koncertje zengett a hegyek, dombok, völgyek között, megrezdítve az emberek szívét, lelkét. Róza nagy levegőt szívott, aztán továbbcaplatott a hegy felé. Jól látta vén szemével a távoli lovast. Azonnal megismerte Barkovich bárót.

A magasabb részekre érve megint megpihent, majd a talaj fölé görnyedve járta hajnali „fűtáncát”, ahogy Luca, az unokája nevezte szokását. Ilyenkor nem törődött a világgal, ami körülvette, csak a növényekre koncentrált.

A nap sugarai kellemesen melengették az öregasszony hátát, ahogy a virágok felett hajlongott. A díszes, maga által hímzett és varrt piros, kék és sárga mintákkal készült hatalmas, gyapjú kendőjével nem csupán a fejét védte, de a mellkasán, derekán keresztbe vetette, hátul megkötötte, s ez tartotta melegen fájó derekát is. Hiába öltözött vaskos ruhákba, kivillanó vékony csuklója, csontos keze elárulta, hogy alkata igencsak törékeny.

Néha egyetértett az unokájával, amikor a gyerek azon bosszankodott, hogy mennyi ruhát kell le és felvennie, ha a hideg beköszönt. Róza általában nem törődött azzal, hogy unokája mit utál és mit nem. Amiben egyetértett vele, azt sem kötötte az orrára. Szerette a kislányt, de sorsában, ami egy ilyen lánygyermekre várhatott, nem látott semmi biztatót. A folyamatos aggódás megkeserítette lelkét, mogorvává és elutasítóvá tette. Mégis, aki ismerte Mikó Rózát, tökéletesen megbízott benne, és gondolkodás nélkül hozzá fordult, ha baj érte.

A törvények és előírások Róza számára olyanok voltak, mint a szentírás. Ezt Lucától is megkövetelte. Minden dacoskodást igyekezett letörni. Pontosan tudta hogyan kell viselkedni, hogy az emberek fejében még véletlenül se forduljon meg ellenséges gondolat irányukban. Ennek ellenére tudta, hogy a népek Lucát amolyan csodabogárnak nézték írás-olvasás tudása miatt, hiszen a lányok nem jártak iskolába. Otthon az anyjuktól tanulhatták a házimunkát, ez elég is volt. De Luca elleste a kántor tanítását az iskola takarítása közben, aztán meg magától olvasott mindenféle badarságot a báróék könyvtárában.

Nagy ritkán azért büszkeséget is érzett, mert az asszonyok, akik között többször megjelentek unokájával a fonóban, élvezettel hallgatták bohókás meséit, nagyokat nevettek ártatlan félreszólásain. Valahogy úgy voltak az unokájával, mint egy soha nem látott gyümölccsel a piacon. Megnézték, tetszett nekik, de igazán eszükbe sem jutott volna megkóstolni. Vagyis megtartották a három lépés távolságot tőle. Róza azt is tudta, hogy a felnőttek tartózkodása arra ösztökélte a gyerekeiket, hogy bántsák az unokáját. Gyakran csúfolták, megdobálták, főleg a tehetősebb parasztok csemetéi. Szemtől szemben azonban nem mertek nekimenni, mert Luca valamiért félelmet keltett bennük, ha elkapta őket és a szemükbe nézett.

Az öregasszony vászonzsákjába gyömöszölte a nyílfű gumóit és a gyermekláncfű új hajtásait. Fűzfagombát is talált, aminek külön örült. Elhatározta, hogy közelebb megy majd az erdőhöz, ahol további gombákat sejt, valamint fagy csípte csipkebogyót, ha hagytak valamit a madarak a bokrokon még a téli szűkös idők után.

Róza szeretett a környéken bogarászni, sokféle növény akadt, amivel át lehetett vészelni a szűkösebb napokat. Összevont szemöldökkel körülnézett, nem jár-e tiltott területen. Megnyugodott, mert a völgyet elhagyta ugyan, de a domb, aminek a tetején állva beláthatta az egész területet, még a báró birtokához tartozott. Eszébe jutott a báró felesége. Barkovich Zsuzsanna megengedte, hogy a kastélya mögötti réteken is gyűjtögessen. Rózától szívesen vett teának való fűszernövényeket, szárított kakukkfüvet és zsályát, na meg mentát. Eltűrte gyógyító praktikáit, sőt szívesen vásárolt tőle körömvirágkenőcsöt, különféle eceteket, savanyított zöldségeket és gyümölcslekvárokat. Róza boldogan adott a termékeiből, hiszen végtelen hálát érzett a báróasszony iránt. Úgy gondolt rá, mintha egy földre szállt angyal lenne.

Az öregasszony kiegyenesedett, megropogtatta a derekát. Messze, Kemence felől a domb aljánál apró kis alak tűnt fel. Azonnal látta, hogy Luca az. A kislány alakja még az ormótlan ruhákban is kecses volt, mozgása kajlán friss, mint egy kölyökkutyának.

Akár az anyja, olyan szép lesz – gondolta Róza.

Ahogy halott menyére gondolt, megállt a keze, ráncos arcát felfelé fordította, belehunyorgott a párás levegőbe, mint aki a ricsajozó varjak hadát figyeli. Maga elé idézte a karcsú, életvidám, apró termetű nőt. Szinte látta hosszú szőke haját, nevetős szemeit. Mennyire féltette a fiát ettől a szépségtől. Mennyi gondot, félelmet és szorongást okozott neki, hogy egyszer csak ott termett náluk. Ha akkor a fiatal Barkovich báró véletlenül nem jelenik meg az öreg Barkovich báró biztos, hogy börtönbe csukatta volna hosszabb időre a fiát, csábítás miatt. Talán még ki is végezték volna. Így megúszta huszonöt botütéssel. Akkor még nem lehetett a cigánynak fehér asszonya, de a báró úr és az akkor még menyasszonyaként megismert Zsuzsanna báró kisasszony jót álltak értük. A büntetést pénzben kiváltották, így Barbara kiszabadulhatott a börtönből. De a fiát megverték, aztán mehetett csak el. Az új törvények megengedték, így megházasodhattak, de persze lakodalom nélkül zajlott le a szertartás, szinte titokban adta őket össze Horváth atya. De csak azért vállalta, mert annak idején a szerzeteseknél megkeresztelték őket a fiával. Aztán jött Luca.

Ha tudná az a fennhéjázó Kaniczky bányamérnök, hogy milyen szép unokája lett. Róza felsóhajtott az emlékek hatására. Nehezen felejtette el azokat a szörnyű napokat. Még most sem tudta megfejteni hogyan lehetett szerelmes a Kaniczky Barbara az ő mogorva, fekete képű, cigány fiába. Igaz, Andrással jobban bántak, mert a bányalovakat gondozta, patkolta, ápolta. Róza emlékezett, milyen sok lány lebzselt körülötte. A fia derűs nyugalmával, jó humorával elbűvölte, megbabonázta a környezetét.

Róza megint sóhajtott. Szerencsére Barkovich bárót és a feleségét is elbűvölte.

De minek, ha az a gyenge lány nem bírta a szülést túlélni – gondolta magában.

– Megette a fene – mordult mérgesen.

Emlékeit hirtelen megszakította unokája gyors közeledése. Báránybunda mellényében, hajadonfőn futott a domboldalon felfelé. Sietve vágott át a lankás réten, majd megállás nélkül kaptatott egyre feljebb. Amikor már csak néhány méterre volt, lehajolt, letépett egy lila színű kis virágot és nagyanyjának nyújtotta.

– Szép jó reggelt, Róza mama!

– Na, már megébredtél? – kérdezte mogorván az asszony, és ellökte Luca kezét a virággal.

– Igen. Azért jöttem, hogy megkérdezzem, nekem mi a dolgom ma?

Luca az elutasítást nem vette a szívére. Tudta, hogy nagyanyjában állandósult a rosszkedv, mint azokban az emberekben, akik sokat szenvedtek és folyamatos gondokkal küszködnek. Csak akkor vidámodtak meg, amikor összeültek vajat köpülni, vagy kukoricát morzsolni az urak majorságában. Vagy a pék háza előtt álló nagy kemencénél együtt várták a kenyér megsülését. Luca ilyenkor szedte össze a híreket. Eddigi életében nagyon kevés nevetést hallott maga körül, apja rengeteget dolgozott, a kovács szerszámai soha nem pihentek. Nagyanyja meg a praktikáival volt elfoglalva. Luca vágyott az emberek társaságára, figyelte őket, miközben tanult tőlük. Arra azonban nagyon vigyázott, hogy ne legyen senkinek a terhére.

A felnőttek legtöbbször mogorvák, és elutasítóak voltak a cigánysoron élőkkel, azt hitte, ez így van rendjén. Nem törte a fejét, ennek mi lehet az oka. Az ő lelke tele volt még madárdallal, tücsökzenével, elég volt a boldogságához az, ha a pillangók táncát nézhette, virágot szedhetett, mesét mondhatott a kastélyban, vagy szórakoztathatta a fonóban az asszonyokat.

A világ, ami körülvette, sok szépet tartogatott számára, ami naponta megörvendeztette. De annak örült a legjobban, ha békén hagyták. Ha a külseje miatt nem csúfolták. Fogalma sem volt arról, hogy szépsége feltűnt az embereknek. A rongyos, szegényes ruha fölött arcának bája zavarba hozta őket. Kék szeme, amit hosszú fekete szempilla és enyhe ívű, dús, fekete szemöldök keretezett, nyíltan szegeződött az emberekre. Kíváncsiság és értelem csillogott bennük. Szív alakú arcát rendetlenül göndörödő vöröses szőke hajfürtök keretezték. Finoman árnyalt, bársonyosan barna bőrének olyan színe volt, mint a friss méznek. Különös megjelenése mindenkinek szemet szúrt, aki idegenként megpillantotta. Az általában barna és fekete hajú palócokhoz és tótokhoz szokott utazók, kereskedők, vásárosok ritkán láttak világos hajú embert ezen a vidéken. Luca eltérő színű göndör haja, ami hol aranyszínben, hol meg a réz fényében csillogott, odavonzotta a tekinteteket.