Fordította

Tóth Bálint

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

C. L. Skach: How to Be a Citizen: Learning to Be Civil Without the State.

Bloomsbury Publishing, London, 2024

Első kiadás

Copyright © Cindy Skach, 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025
Hungarian translation © Tóth Bálint, 2024
Minden jog fenntartva

Borítókép: Elegant figures strolling in a renaissance town,
Louis de Caullery (Flemish, ca. 1580–1621)

Raphaelnek és Demarának

„…elfoszlott az éj,

fény támadt s rend a zűrgubancból.”

John Milton: Elveszett Paradicsom

(Jánosy István
és Jánosházy György fordítása)

Tartalom

Előszó

Első rész: Mi a baj?

Bevezetés

1. Mit tanulhatunk a jogból?

Második rész: A megoldás

2. Ne kövessük mindenáron a vezetőinket

3. Éljünk a jogainkkal, de felelősségteljesen

4. Bandázzunk a piazzán, többször

5. Termesszünk paradicsomot, és osszuk meg másokkal

6. Együk minél gyakrabban más nemzetek ételeit

7. Mindezt kezdjük nagyon korán, nagyjából hároméves korban

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Előszó

Pontosan emlékszem arra a napra, amikor végleg elvesztettem a hitemet a formális szabályokban, vagyis a törvényekben. Ez körülbelül akkor történt, amikor megtanultam nagy sebességgel bekanyarodni egy páncélozott terepjáróval, és csak a napi fejadagom éltetett. Nagyjából akkor lehetett, amikor egész nap robbanószerkezeteket kerülgettem Ammán utcáin, és nemsokára olyan ügyes lettem, hogy időben hazaértem ahhoz, hogy még lezuhanyozzam, és megigyak egy pohár libanoni bort lefekvés előtt.

Természetesen ez volt a könnyebbik része. 2008 ősze volt, és éppen akkor végeztem el egy kéthetes túlélőtanfolyamot a sivatagban, amelynek során jordániai katonák és az ENSZ biztonsági erői különféle terrorista akciókat szimuláltak, hogy felkészítsenek – többek között – egy alkotmány megírására. Londonból repültem Ammánba, éppen azelőtt, hogy kezdetét vette a tanulmányi időszak. Nemrég kaptam meg az Oxfordba szóló kinevezésemet, ahol összehasonlító állam- és jogtudományt készültem tanítani, majd a tanév során többször is megtettem az ötórás repülőutat a konzultációk és az előadások között, és büszkén osztottam meg tapasztalataimat a hallgatóimmal.

Azon a reggelen, amikor sikeresen teljesítettem a kiképzést, egy déli akcentussal beszélő amerikai ENSZ-tiszt gratulált nekem, majd tövestől kitépte néhány hajszálamat. Ez nem holmi ilyenkor szokásos szívatás volt, hanem ezzel biztosították, hogy legyen DNS-minta, ha netán a jövőben azonosítani kellene az egyébként felismerhetetlen holttestemet.

Immár készen álltam, hogy megkezdjem az igazi munkát ún. „alkotmányos szakértőként”. Ezúttal Bagdadba készültem, miután felkérést kaptam az ENSZ-től, hogy részt vegyek az iraki misszióban, és segítsem az új kormányzat alkotmányozással foglalkozó bizottságában dolgozó irakiakat és kurdokat.

A repülőnk közel sem volt tele, miután a csoportomból többen is megbuktak a tanfolyamon, így aztán már korábban hazaküldték őket. Mások idő előtt távoztak, mivel a túlélőtanfolyam okozta trauma miatt pszichológiai tanácsadásra szorultak. Rajtam kívül az amerikai kormány korábbi tanácsadói, a skót és walesi kormányzati decentralizációt támogató néhány brit tudományos tanácsadó, valamint több alacsonyabb és egy-két vezető beosztású, a világ minden tájáról származó ENSZ-alkalmazott utazott a bagdadi nemzetközi reptérre tartó, meglehetősen régi, kétmotoros repülőgépen, akik közül nem egy a családját hátrahagyva vállalta a háborús övezetben végzett jól fizető munkát.

Nagyon akartam menni, és még csak nem is a pénz miatt. Mivel csupán rövid időre szóló megbízást kaptam, ráadásul mivel egyébként volt állásom, nem sokat fizettek. Az alkotmánytudomány szakértőjeként azonban úgy éreztem, felértem a csúcsra. Ahogy az egyik oxfordi hallgatóm mondta:

– Alkotmányokat ír, Skach professzor, ez a legjobb, amit csinálhat.

Elvégre az alkotmány a legfontosabb törvény bármilyen demokráciában, vagyis egy olyan országban, amelyben a nép gyakorolja a hatalmat saját maga érdekében. Ez határozza meg a politikai játékszabályokat, és dönti el, az adott ország államszervezete unitárius vagy föderális jellegű-e, mint ahogy az állam és az egyház viszonyát is ez szabja meg. Előírja, miként választják a politikai vezetőket, hogyan és mikor válthatják le őket, kik képviselik a népet, és kik hozzák meg a legfontosabb döntéseket. Továbbá nemcsak azt szabja meg, milyen egyéni és kollektív jogaink vannak, hanem azt is, hogy az adott ország hogyan rendezi ezeket a jogokat a saját nemzeti értékein alapuló hierarchiába, és hogy a kormányok hogyan fogják megvédeni ezeket a jogokat attól, hogy lábbal tiporják azokat. Ezért szokás az alkotmányokat alaptörvénynek is hívni.

Nem ez volt az első alkalom, hogy egy idegen országnak adtam tanácsot alkotmányos kérdésekben. A jog elkötelezett híveként pályafutásom korai szakaszában több, alkotmányokkal kapcsolatos munkát is publikáltam, először fiatal egyetemi hallgatóként a témavezetőm iránymutatása mellett a Columbia Egyetemen, majd később a Harvard Egyetem tanáraként. Volt államfőkkel és miniszterelnökökkel értekeztem, akik éppen számot vetettek saját tapasztalataikkal, gyakran találkoztam alkotmányügyi bizottságok tagjaival vagy alkotmánybírákkal, hogy aztán ők is felkeressenek engem a Harvardon, ahol különféle alkotmányos bonyodalmakról folytattunk eszmecserét. Egész addigi tudományos pályafutásom során azzal foglalkoztam, mely alkotmányok segítik elő a demokrácia virágzását, és melyek nem, és Oxfordban sem terveztem mást csinálni, mint hogy különféle meghívásoknak és felkéréseknek eleget téve adjak tanácsot, tanítsak, és prédikáljak a jó törvények értékéről.

Kétségkívül az iraki munkám volt az addigi legveszélyesebb és legnagyobb kihívást jelentő megbízatásom. Az irakiak és a kurdok azért hívtak meg az ENSZ égisze alatt, mert tudni szerették volna, milyen jogi struktúrákat érdemes kialakítaniuk, amelyek mindenkit érdekeltté tesznek abban, hogy megosszák másokkal az ország egyes, kis részein található hatalmas olaj- és gázkészleteket. Korábban megtapasztaltam, hogyan működik ez a fajta bevételmegosztás olyan országokban, mint az Egyesült Államok, Kanada vagy éppen Brazília.

Ezek mind föderatív országok, ahol az egyes régiók (vagy államok) megosztják maguk között a hatalmat, és a központi kormányzat mindössze a politika egyes területeit ellenőrzi, de nem az összeset. Irak etnikai, vallási és nyelvi szempontból is összetett ország, ahol ráadásul a természeti erőforrások nagy része kurdok által lakott területeken található. Amennyiben az országban élő népek továbbra is egy közös – akár unitárius, akár szövetségi – államban szerettek volna maradni, mindannyiuknak meg kellett tanulni az osztozkodást. Csakhogy erről könnyebb elméleti szinten beszélni, mint megvalósítani.

Az irakiak éppen azt fontolgatták, hogy az országuk összetartása érdekében egy sajátos típusú szövetségi rendszerre térnek át. Én – és még jó néhányan mások is – úgy gondoltam, hogy ha a nem kurdok hajlandók volnának engedményeket tenni (például nyelvhasználat terén) a kurdok javára, utóbbiak pedig ezért cserébe megosztanák az olajból és a gázból származó gazdagságuk bizonyos részét a többi irakival, akkor összességében kisebb lenne az országban a feszültség, és kevesebb kurd akarna függetlenedni. A többi régió közül egyik sem élvezne ilyen fokú autonómiát Bagdaddal szemben, ugyanakkor más országok példája azt mutatta, hogy egyetlen másik régiónak sem lenne erre szüksége.1

Ez a fajta aszimmetrikus föderalizmusnak nevezett berendezkedés működőképesnek bizonyult például Spanyolországban, ahol az erőszakos szeparatista mozgalmak elvesztették befolyásukat a lakosság körében, miután a központi spanyol kormány nagyobb ellenőrzést biztosított a baszkoknak és a katalánoknak a saját régióik felett. A baszk és katalán gyerekek a kasztíliai spanyol helyett a saját nyelvükön tanulhattak, az idős baszkok és katalánok pedig spanyol helyett a gyermekkorukban tanult nyelven olvashatták az utcanévtáblákat. Így aztán a baszkok és a katalánok úgy érezhették, a saját kultúrájuk és történelmük megkapja a kellő tiszteletet, ami sokunk meglátása szerint visszatartotta őket attól, hogy madridi politikusokat akarjanak felrobbantani. Többen is úgy véltük, ez a megoldás tartotta egyben Spanyolországot.2

Éppen az első megbeszélésre szánt prezentációmon dolgoztam, és beillesztettem a szükséges adatokat a megfelelő diába, amikor a gépünk turbulenciába került. Eltettem a laptopot, és becsuktam a szemem. Próbáltam elképzelni, mi vár majd rám Irakban. Korábbi munkatársaimtól, akik már jártak ott, több történetet is hallottam, amelyek elég részletesek voltak ahhoz, hogy irigységet váltsanak ki belőlem: nagyon kevesek mondhatják el magukról, hogy háborús övezetben írtak törvényeket és szerkesztettek alkotmányt. Már a puszta gondolat, hogy hozzájárulhatok egy új alkotmány megalkotásához, izgatottsággal töltött el. Talán, ha tetszik majd a helyieknek, amit mondani akarok, hozzájárulhatok egy alaptörvény létrejöttéhez.

Csakhogy fogalmam sem volt róla, mi vár rám.

Elképzelni sem tudtam, hogy alig néhány héttel később újfent az ammáni Meridian Hotel halljában találom magam, horzsolásokkal borítva, koszosan és csatornaszagot árasztva magamból, miután Bagdadban segítettem megszövegezni az új alkotmányt. És ez csupán a kezdet volt.

Nagyon tisztán emlékszem arra a szörnyű reggelre. Éppen a nemzetközi zónában lévő táborban aludtam, amikor hajnalban szörnyű hangra ébredtem, amelyet heves rengés követett. A táborunkat egy 240 mm-es rakéta találta el, amelyet a szomszédunkban található amerikai nagykövetségnek szántak, csakhogy célt tévesztettek, és minket találtak telibe. A túlélési ösztönöm és mindaz, amit a kéthetes kiképzésem során tanultam, azonnal működésbe lépett, és nem a ruháimért, hanem a sisakom és a golyóálló mellényem után nyúltam, majd felkaptam a zsákomat, benne a legalapvetőbb holmival és némi készpénzzel. Fehérneműben és védőfelszerelésben kuporogtam a sötétben, az elbarikádozott szobámban, és vártam. Vajon hányan sérültek meg? Mennyien haltak meg? Elfognak minket? Esetleg megölnek?

Ez tehát az alkotmányírás, gondoltam magamban.

Nagyot ugrottam, amikor kopogást hallottam. Egyik amerikai kollégám, két kisgyermek édesapja állt az ajtóban. Ő jól volt, és tudni akarta, én rendben vagyok-e. Elmondta, mi történt, és azt is, hogy a táborban nincs se villany, se folyó víz. Hamarosan egy, a közelmúltban ENSZ-központtá átalakított helyi iraki iskolába fognak bennünket evakuálni tankokkal. Miközben a mentőkre vártunk, a táborvezetés tájékoztatott minket a támadásról: három ember meghalt, tizenhárman pedig megsebesültek. Könnyen megúsztuk, mondták, mivel sokkal rosszabbul is járhattunk volna, és fel is idéztek egy korábbi esetet.3

Azóta sokszor eszembe jutott, ami akkor történt, és életem végéig emlékezni fogok rá. Akkor is ezen járt az eszem, amikor ugyanaznap a szennyvízben gázoltam az átalakított iraki iskolában, ahol a túlélők igencsak csekély mennyiségű palackozott vízen voltak kénytelenek osztozkodni, miközben az életben maradt bangladesi szakácsok megpróbáltak készíteni nekünk valami ennivalót. Akkor sem tudtam szabadulni az emlékektől, amikor beszálltam a tankba három állig felfegyverzett amerikai katona mellé, hogy orvlövészekkel dacolva eljuttassanak a bagdadi nemzetközi repülőtérre. Akkor is csak erre bírtam gondolni, amikor a narancssárga izotóniás italomat kortyolgattam, és a kis ablakon keresztül bámultam az emberi civilizáció egyik bölcsőjeként számontartott várost.

Nemcsak traumatizálva hagytam hátra Bagdadot, hanem némi bűntudattal is, abban a pillanatban ugyanis megjelent lelki szemeim előtt az engem vendégül látó sejkek, valamint a szárítottlime-teával kínáló iraki és kurd miniszterek arca, és rájöttem, hogy semmi és senki nem segíthet ezeken az embereken, csakis saját maguk. Semmilyen törvény vagy szabály. Bármilyen alkotmány, amelynek a megírására én vagy mások megpróbálnánk őket rávenni, valószínűleg csak rontana a helyzeten, sőt talán már rontott is. Merthogy a törvények, a szabályok és az alkotmányok végső soron olyanok, mint az idegen őssejtek transzplantációja. Az átültetést megelőző kondicionáló terápia nélkül, amely a betegek, különösen az idült panaszokkal küzdő páciensek felkészítésére irányul, az idegen test okozta szövődmények végzetesek lehetnek. Arra jutottam, ugyanez érvényes a törvényekre is.4

Így tehát abban a bizonyos tankban, három amerikai katona társaságában, nagyot fordult velem a világ. Akkor ismertem fel végre, amit mindig is sejtettem, mégis elfojtottam: hogy a magasabb szintű törvények és általában a szabályok maguk is a rend vesztét okozhatják.

ELSŐ RÉSZ
Mi a baj?

Bevezetés

Minden bizonnyal a berlini fal leomlásakor lettem a jog iránt elkötelezett felnőtt. Akkor végeztem el az alapképzést, amikor szerte a világban alapvető változások zajlottak. Pinochet éppen elvesztette a diktatúrája meghosszabbításáról szóló népszavazást, és Dél-Amerika több déli országa is nemet mondott a katonai hatalomgyakorlásra. A bolygó másik felén Mihail Gorbacsov akkoriban jelentette be a glasznosztyot, vagyis a Szovjetunió politikai, gazdasági és társadalmi helyzetének nyílt megvitatására irányuló politikáját. Fiatal nőként pedig, aki éppen elkezdte a doktori tanulmányait, valósággal lenyűgöztek az említett demokratikus kísérletek által kínált lehetőségek. A kíváncsiságomat tovább fokozta, hogy New Yorkban folytathattam a tanulmányaimat. Hallgatótársaimmal a Columbia Egyetemnek a Broadway és az Amsterdam sugárút közötti zárt és őrzött campusán töltöttük a mindennapjainkat, amely lapos elefántcsonttoronynak számított egy nyüzsgő és sokszínű metropolisz közepén. A jog iránti rajongásom már a legelső napon kialakult. A nemzetközi tanulmányok tanszéknek otthont adó Százhuszonnegyedik utcai épület folyosóin csupa feltűnő felhívást láttam, amelyek arról szóltak, hogy bizonyos kurzusokat törölni kellett, miközben őrült versenyfutás zajlott az újak időben történő meghirdetéséért. Az addigi világrendnek a 1990-es évek elején történő átrendeződése azt eredményezte, hogy a „szovjet jog” órát törölték, és a „jogalkotás a volt szovjet térségben” tárgy került a helyére. A „kommunista” szót jellemzően felváltotta a „posztkommunista” jelző vagy valami hasonló, a „tervgazdaság” hirtelen „átmeneti gazdaság” lett, és így tovább. Gyakorlatilag egy kísérleti laboratóriumban találtuk magunkat, ahol a szemünk láttára omlottak össze a régi szabályok és hatalmi struktúrák, miközben egy hatalmas régió országai újabb átalakuláson mentek keresztül, amelynek első lépése új szabályok és törvények megalkotása volt. Egészen addig azt tanították nekünk, hogy a hidegháború végét katasztrofális nukleáris összecsapás fogja elhozni, mégis azzal szembesültünk, hogy az jogi úton, egymás után hatályba lépő törvények révén következik be. A demokrácia terjesztésében, a jobb és demokratikus törvények, valamint a különféle szabadságjogokat biztosító alkotmányok megalkotásában érdekeltek számára egyszerűen túl nagy volt a csábítás.

A doktori képzés első évében a témavezetőmmel közösen írtam egy tanulmányt, amely szervesen illeszkedett ebbe a folyamatba. Ekkor lettem megrögzött szabálykövető, és vált szilárd meggyőződésemmé az elképzelés, miszerint a helyes szabályok és megfelelő szabályokon keresztül közvetített ösztönzők biztosítják a demokráciák működőképességét és azt, hogy mindenki nagyszerű polgár legyen. Éjszakába nyúlóan dolgoztunk jófajta etiópiai ételekből és a bátyám késő esti fagylaltszállítmányaiból nyerve az energiát, és sikerült igazolnunk egy figyelemre méltó összefüggést: aki azt szeretné, hogy egy fiatal demokrácia stabil – vagy ahogy tudományos körökben nevezzük, konszolidált – demokráciává váljon, jobban jár egy parlamentáris alkotmánnyal, mint egy elnöki rendszert biztosító alaptörvénnyel. A világ minden tájáról származó adatok bizonyították: valahányszor egy adott ország lakossága csalódott a közvetlenül megválasztott elnökben, vagy azért, mert rosszul kormányzott, és nem olyan intézkedéseket hozott, amelyekre az állampolgároknak szükségük volt, vagy azért, mert a parlamenti többséggel szemben folytatott állandó harcok miatt patthelyzet alakult ki, kizárólag két módja volt annak, hogy ezeket a vezetőket választásokon kívül leváltsák, márpedig mindkettőnek súlyos ára volt. Az első a közjogi felelősségre vonásként (ún. impeachment) ismert hosszadalmas jogi eljárás, amely – mint azt az Egyesült Államok példája is mutatja – ritkán fordul elő, és bizony megosztó gyakorlat. Van egy másik, gyorsabb, ámde véresebb megoldás, ami nem más, mint a puccs. Ez utóbbi olyan afrikai és latin-amerikai elnöki rendszerekre volt jellemző, ahol katonákból politikusok lettek, és ahol az amerikai alkotmányt tekintették követendőnek.1

Természetesen a parlamentáris alkotmányok szintén kudarcot vallhattak, csak éppen nem olyan gyakran. Csakhogy minél alaposabban utánanéztem azoknak a helyeknek, amelyek alapvető jelentőséggel bírtak az elméletünk szempontjából, annál inkább elgondolkodtam azon, vajon tényleg elég-e megváltoztatni a szabályokat. Elképzelhető, hogy a Rio de Janeiróban és Brazíliavárosban töltött nyár volt az oka, amikor is egykori katonai vezetőkkel találkoztam, és próbáltam megérteni, működhetnek-e a parlamentáris szabályok egy olyan országban, amely történelmileg mindig is az erős, karizmatikus vezetőket kedvelte – az olyan caudilhókat, akik képesek biztosítani a nép függetlenségét a gyarmatosítókkal szemben. Ebben a lélegzetelállítóan gyönyörű országban, ahol hasonlóan gyönyörű emberek élnek, az ún. Gini-index, a jövedelmi egyenlőtlenségek kifejezésére általánosan használt mérőszám rendszeresen ötven százalék körül mozog (a nulla a tökéletes egyenlőséget jelenti).2 A nemcsak jövedelmi szempontból polarizált, hanem a vidéki és a városi területek közötti nagyfokú megosztottság által sújtott Brazília összetett társadalmi, gazdasági és földrajzi helyzete olyan belső törésvonalak kialakulásához vezetett, amelyek széles körű korrupciót, valamint az apátia és az aktivizmus közötti szélsőséges ingadozást eredményeznek, aminek következtében karizmatikus, ugyanakkor öntörvényű vezetők lépnek színre.3

Az is lehet, hogy az a másfél év tehetett róla, amelyet Heidelbergben töltöttem, ahol annak a weimari Németországnak a bukásához vezető okokat kutattam, amely a maga idejében az egyik leghaladóbb szellemű alkotmánnyal rendelkezett. A szóban forgó dokumentumot a Goethe által olyannyira szeretett páfrányfenyők árnyékában olvasva tanulmányoztam. Akkoriban úgy véltem, a weimari köztársaság bukásához az alkotmány néhány végzetesnek bizonyuló pontja járult hozzá, köztük a híres, szükségállapotról szóló 48. cikkely, amely lehetővé tette az elnök számára, hogy válság idején a fegyveres erők segítségével igencsak tágan meghatározott „szükséges intézkedéseket” hozzon.4 Német barátaim és kollégáim azonban meggyőzőbbnek találták azt az elképzelést, miszerint a weimari rendszer problémái inkább a köztársaság bonyolult társadalmi szerkezete miatt alakultak ki a gazdasági válság előestéjén, a világtörténelem egy kritikus pontján. Ilyen értelemben a weimari egy demokraták nélküli demokrácia volt.5

Lehetséges, hogy az a csípős hideg február tehetett róla, amelyet Moszkvában töltöttem, ahol interjúkat készítettem emberi jogi aktivistákkal és kormányzati szereplőkkel, köztük Galina Sztarovojtovával, Borisz Jelcin etnikai ügyekért felelős tanácsadójával, aki szívesen találkozott velem a Duma épületével szemközti Pizza Hutban, és akinek meggyilkolásáról alig néhány hónappal később értesültem. Miközben kifejtette, milyen nehéz együtt dolgozni Oroszország több új vezető politikusával, akik egyáltalán nem „csapatjátékosok”, egyre inkább tudatosult bennem, hogy az egy dolog, ha vannak szabályok és ösztönzők, a személyiségek és a mentalitás azonban egészen más.6

A való életből származó minden egyes tapasztalattal egyre csak nőttek a törvények erejével kapcsolatos kételyeim.

Az állam- és jogtudományok egyetemi tanáraként, valamint külföldi kormányok tanácsadásával és a helyi vezető réteg tájékoztatásával foglalkozó szakemberként talán önkéntelenül is tagadtam azt, amit már régóta tudtam, tudniillik, hogy a demokrácia egyáltalán nem működik jól. Sehol sem. A rengeteg munkával megalkotott törvények ellenére. Ezzel a jelenséggel már évtizedek óta foglalkoznak különféle egyetemeken és agytrösztökben. Az 1980-as években reménykedve figyeltük, ahogy a brutálisan elnyomó dél-amerikai diktatúrák a lassú enyhülés jeleit mutatták. Egy évtizeden belül azonban a kontinens déli részének országaiban megrekedt a demokráciába való átmenet, és az argentin tudós, Guillermo O’Donnell által „delegatív demokráciának” nevezett rendszerek alakultak ki: olyan részleges demokráciák, amelyeket szabadon választott elnökök vezettek, akik azonban inkább népvezérként, mintsem felelősségre vonható államfőként viselkedtek.7

Mindannyian lelkesen néztük végig a berlini fal 1989-ben bekövetkezett leomlását, hogy aztán a 2000-es években a jobboldali populista pártok, mint például a magyarországi Fidesz és a lengyelországi Jog és Igazságosság, lassan megfertőzzék Közép-Kelet-Európát idegengyűlölettel és intoleranciával, amely többek között a zsidók, a romák és az LMBTQ+-közösség tagjai ellen irányuló felháborító kijelentések és politika formájában nyilvánult meg.8 Megbabonázva néztük, ahogy az arab világ népei a 2010-es évek elején demokratikus átalakulásért küzdenek az arab tavasz során, majd azt is láttuk, hogy erőfeszítéseik véres szíriai, líbiai és jemeni polgárháborúkat eredményező dermesztő télbe torkollottak. Itt az egyes népi mozgalmak nemcsak a hatalmon lévők ellen folytattak kilátástalan küzdelmet, hanem a társadalmon belüli ellenforradalmi csoportokkal szemben is, amelyek nem fogadták el a változással járó bizonytalanságot.9 Annak is tanúi lehettünk, ahogy a választópolgárok elutasítják az európai alkotmányt – annak esélyét, hogy „az Egyesült Európa népei” karöltve egyedi és kodifikált kötelezettséget vállaljanak egymás iránt. Majd néhány évvel később megtapasztaltuk a brexitet és az azzal járó társadalmi-gazdasági bizonytalanságot, miközben Európa egyes részein az Unió előtti retorika és hozzáállás vált jellemzővé. Amikor Oroszország megtámadta Ukrajnát, elborzadtunk és megdöbbentünk, de aztán a legtöbben folytattuk az addigi életünket, miközben megszoktuk a háborút és a menekülteket. Tétlenül szemléltük, ahogy a kontinensen újra fellángol a „másik” iránti gyűlölet. Néhányan csak filmeztek, és nem tettek semmit, mintha holmi látványosság zajlana csupán. Amikor egy olasz tengerparti üdülővárosban fényes nappal a saját botjával agyonvertek egy utcai árust – a nigériai Alika Ogorchukwut –, az emberek elmentek mellette.10 Ilyen lett a társadalmunk.

Azonban nemcsak a társadalmunk működése hagyott kívánnivalót maga után, hanem bizony az államé is. Az Egyesült Államokban elborzadva tapasztaltuk, hogyan hagyja cserben a „demokratikus” jogrend Rodney Kinget, akinek alapvető emberi jogait az alkotmánynak és az államnak kellett volna biztosítania. Ehelyett éppen azok sértették meg ezeket a jogokat, akiknek kötelességük lett volna őt megvédeni. Ugyanez történt aztán Eric Garnerrel, Michael Brownnal, majd George Floyddal, Tyre Nicholsszal és számtalan más emberrel. Úgy tűnt, az Egyesült Államok városaiban a demokrácia egyik alapvető és lényegi eleme – nevezetesen a felelősök elszámoltathatósága, amikor elmulasztják a kötelességüket – egyáltalán nem létezik. Azt is elképedve néztük, hogy a szabad és tisztességes választásokat szabályozó törvények olyasvalakinek a sikerét eredményezik, akiről hamar kiderült, egyáltalán nem elkötelezett a demokrácia iránt, hanem sokkal inkább egy narcisztikus demagóg, noha már régóta pontosan tudtuk, hogy a legdemokratikusabb alkotmányok is képesek egyszerre szabadságot és egyenlőséget biztosítani, ugyanakkor olyanokat is a hatalom közelébe juttatnak, mint Joseph McCarthy vagy Jean-Marie Le Pen.11

Így aztán a politikai elit és az általuk képviselt társadalmi csoportok egy óriási kihívást jelentő évtized után romokban hevernek. Elég csak felidézni a brit miniszterelnök, Boris Johnson ún. Partygate-botrányát vagy a washingtoni Capitolium elleni 2021. január 6-i támadást, nem beszélve a többi hasonló incidensről, amelyek mind a politikai vezetőink felelőtlen viselkedését példázzák, miközben az átlagemberek pontosan érzik, mekkora szükség volna a jó kormányzásra. A World Justice Project 2022-re vonatkozó adatai azt mutatják, hogy ez nem holmi szubjektív tudományos nyavalygás, a világ legtöbb országában ugyanis már ötödik éve romlik a jogállamiság helyzete, vagyis egyre kevésbé érvényesül az elképzelés, hogy a kormányt ugyanazok az egyértelmű és következetes szabályok és normák kötik, amelyeket ő maga támaszt az állampolgárokkal szemben.12 Ennek a folyamatnak, valamint a vezetőinkben való csalódottságunknak eredményeképpen minden eddiginél elégedetlenebbek vagyunk a demokráciával: a közvélemény-kutatások azt mutatják, hogy a fejlett világ nagy részében a kormány iránti bizalom és bizalmatlanság egyenlő mértékű, azaz az emberek ugyanolyan arányban bíznak a kormányban, mint amennyire bizalmatlanok azzal szemben. Mindez ráadásul a fejlett országokra jellemző, ahol a formális törvények miatt elvileg sokkal jobbnak kellene lennie a helyzetnek.13 Talán nem csoda, hogy az Ipsos nemrégiben végzett felmérése szerint a felnőtteknek átlagosan csak harminc százaléka bízik más emberekben.14

Az értelmiségiek világszerte különféle megoldásokat javasolnak a kialakult zűrzavar kezelésére, ám ezek mind ugyanabból az eszköztárból származnak, amelyhez évszázadok óta folyamatosan fordulunk.15 Újabb szabályokat javasolnak az elromlott demokráciák helyreállítására, és még több újítást a vezetőink részéről. Ezek a finom módosítások hasznosak lehetnek, sőt időnként szükségesek is, hosszú távon azonban alig érnek valamit, és – gyakrabban, mint gondolnánk – inkább rontanak a helyzeten, mert azt hisszük, hátradőlhetünk, abban bízva, hogy a politikai elit majd megoldja helyettünk azt, amit korábban többször sem sikerült.

Az alkotmányaink és bizonyos törvényeink természetesen beváltak, és sok esetben szabadulást jelentettek az önkényes és erőszakos diktatúrától, attól a fajta zsarnokságtól, amelyet számos korábbi nemzedék még a saját bőrén tapasztalt meg, vagy az olyantól, amelyben a nemzetközi megfigyelők, például a Freedom House által „nem szabadnak” vagy legfeljebb „részben szabadnak” minősített 111 ország lakosa él. Ezekben a nem szabad vagy részben szabad országokban ugyanis az egyének nem élveznek számos olyan alapvető politikai és szabadságjogot, amelyet máshol sikeresen kivívtunk magunknak.16 Érdemes leszögezni, hogy bizonyára sok olyan eset van, amikor bizonyos egyének vagy csoportok arra használták a törvényeiket és az alkotmányukat, hogy még szélesebb szabadságjogokat követeljenek maguknak. Kezdve az élethez és a környezet megóvásához való jog érvényesítésével Nepálban és Montanában, egészen addig, hogy akár bírósági úton biztosítsák az élelmiszerekhez való hozzáférést és az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentését Hollandiában és Pakisztánban, hétköznapi emberek és érdekcsoportok határozottan érvényt szereznek a törvényeiknek és az alkotmányuknak a pozitív változás, vagyis a meglévő jogaik hatékonyabb védelme érdekében. Természetesen a mesterséges intelligenciát vagy a közösségi médiát szabályozó törvények, a fiatalok védelmét szolgáló jogszabályok, az egymás elleni erőszakot tiltó, valamint a fogyasztókat a nagyvállalatok kihasználásától védő törvények üdvözlendő jogi fejlemények voltak a múltban és lesznek a jövőben, amelyek nélkülözhetetlenek még abban a jövőképben is, amely mellett érvelni fogok. Számos példa van arra, hogy miért nem lehet és szabad figyelmen kívül hagyni vagy elvetni a jogot, illetve miért nem szabad megpróbálnunk kibújni a jogi korlátok alól.

A jog kapcsán azonban megemlítendő, hogy bizony szűk a szabadságjogok és a gyakorlásukkal járó lehetséges nem kívánt következmények közötti mezsgye. A fegyverviseléshez vagy éppen a szólásszabadsághoz való jog nem abszolút vagy akár széles körben elfogadott. A jogok vagy szabadságjogok és az ezeket biztosító törvények gyakran vitatottak, mert valakinek a szabadsága, hogy megtegyen valamit, szembemehet egy másik illető szabadságával, mint ahogy egy vallási vagy etnikai közösség tagja nagyobb szabadságot élvezhet, mint az, aki nem tagja az adott csoportnak. Érdemes felidézni például a Covid-járvány idején kibontakozó vitát, amikor egyes vallási közösségek különleges igényt támasztottak, hogy mentesüljenek a csoportos összejöveteleket tiltó törvények alól. Vagy gondolhatunk az amerikai közegészségügyi tisztviselők közötti vitára a rendőri brutalitás miatti tüntetések idejéről: noha ezek a tömegrendezvények alkalmat teremtettek a vírus terjedésére, amiért sokan a korlátozásukat követelték, mások éppen a megtartásukat szorgalmazták, szerintük ugyanis „a rasszizmus is súlyos egészségügyi kockázatot jelent”.17 Az egyes egyének szabadságát biztosító törvényeknek és alkotmánynak folyamatos vita tárgyát kell képeznie, ez a szabadság és annak gyakorlása ugyanis olyan konfliktusokat és problémákat eredményezhet, amelyekről a következő oldalakon részletesen is szó lesz.

Könyvem egyik alaptézise tehát az, hogy nem feltétlenül maguk a törvények okozzák a problémát, hanem az, hogy túlzottan is rájuk hagyatkozunk a gondjaink orvoslása érdekében, illetve hagytuk, hogy önálló döntéshozatal és kollektív fellépés helyett irányítsanak bennünket. Kicsit olyan ez, mint amikor esszét kell írni. Mindig emlékeztetem a hallgatóimat, hogy nem az előttünk élt szerzők gondolatainak megismétlése a cél. Amolyan útmutatóként érdemes tekinteni rájuk, akiknek felkapaszkodhatunk a vállára, nem adhatjuk fel azonban a kritikus gondolkodást. Rájuk hagyatkozva kell megfogalmaznunk a saját érveinket, viszont nem bújhatunk mögéjük feltétlen odaadással és feladva az önálló véleményalkotást.

Ugyanez érvényes a törvényekre is. Bizonyára szükségünk van rájuk, sőt időnként muszáj rájuk hagyatkozni, a kemény munkát azonban nekünk kell elvégeznünk.

Túlságosan régóta ragaszkodunk a történelem egy bizonyos pontjához, amikor is meghatározták a szabadság legújabb értelmezését számunkra, de helyettünk is. A történelemnek ez a bizonyos pontja jelentette a végét annak az egyes filozófusok szerint szörnyű természeti, bármilyen társadalmi szerveződést megelőző állapotnak, annak a kellemetlen és kíméletlen világnak, amelyet Thomas Hobbes politikai teoretikus oly szemléletesen mutatott be.18 A megmentőnk, Leviatán egy erős és osztatlan, szerződésen alapuló központi kormányzati hatalom formájában jött el. Sok fájdalom és szenvedés árán, valamint egy mindenki által mindenki ellen vívott szörnyű háború („bellum omnium contra omnes”) után ugyan, de eljutottunk a törvények és a magasabb szintű törvények megalkotásához, amelyek tartós struktúrát és életképes, stabil rendet biztosítottak számunkra. Így jutottunk el a szabadsághoz. Immár megválaszthattuk a kormányainkat, ahelyett hogy ránk kényszerítették volna őket. Számos szabadságot élvezhettünk, amelyeket hamarosan a jogainknak tekintettünk. Ugyanakkor, ha még hiszünk is ebben a fejlődést leíró metaforában, ma már egészen más a helyzet. Ahogy a középkori orvoslást és egyéb gyakorlatokat rég magunk mögött hagytuk, nem volna itt az ideje a kormányzásról és a kormányzottakról alkotott elképzeléseinket is korszerűsítenünk? Az egyik vezető cigarettamárka 1960-as években használt szlogenje szerint bizony nagy utat tettünk meg. Ez így igaz. Miért kellene viszont megállnunk?

A javaslatom nem arra irányul, hogy újabb törvényekkel javítsuk ki a meglévő hibákat. Meggyőződésem ugyanis – figyelembe véve az embereket világszerte összekapcsoló technológiák példátlan elterjedését –, hogy ideje kilépni végre a törvények, a szabályok és a hierarchikus vezetés alkalmatlanná vált keretéből, és helyette más alapokra kell helyezni a demokrácia működését. Lépésről lépésre.

Mindenesetre valamennyi temetés megkívánja a maga gyászbeszédét; az alkalmat, hogy ne dicsérjük, hanem temessük Caesart. Ahhoz, hogy számot vessünk az általunk ismert alkotmányok végével, előbb meg kell értenünk, mi a jog, honnan származik, és miért vált ilyen fontossá az életünkben. Remélem, sikerül megmutatnom, miért jelent komoly gondot a tényleges együttélés helyett a jogra hagyatkozni, majd pedig azt, milyen megoldások kínálkoznak. Ezután azokról a területekről lesz szó, amelyek szerintem kulcsfontosságúak a felelős állampolgári hozzáállás fejlesztéséhez: vezetés, alapvető jogok, közterületek, élelmiszer-biztonság és környezetvédelem, társadalmi sokszínűség és oktatás. Hat, egymással összefüggő javaslatot teszek, amelyek segíthetnek abban, hogy jobb állampolgárokká váljunk, mégpedig úgy, hogy alattvalók helyett végre igazi polgárok leszünk. Első felvetésem, egyben valamennyi javaslatom alapja, hogy el kell végre vetni az elképzelést, miszerint a rend azonos a stabilitással. Ehelyett azt indítványozom, tekintsük a rendet inkább spontán, önmagát erősítő együttműködésnek. Ez a fajta együttműködés a hitre jellemző ráhagyatkozást és bizalmat kíván, valamint azt, hogy olyan keretet alakítsunk ki a társadalmi interakcióink számára, amely nem elsősorban a tetteinket meghatározó szabályokon és autoritáson alapul. Emellett folyamatosan változik, és ennek így is kell lennie. Továbbá esetleges, amitől talán bizonytalannak tűnhet, ehelyett azonban tekintsük inkább alkalmazkodóképesnek. Jelenleg ritkaságszámba megy, ha viszont a kényszerű szabályokat hátrahagyva sikerülne megerősíteni, virágzásnak indulhatna, és folyamatosan újraalkothatná önmagát, amivel talán elérhetnénk, hogy az elégedetlenkedők végre kijöjjenek egymással, és gondoskodjanak egymásról.

Remélem, sikerül majd bebizonyítanom, hogy ez az igazi állampolgárság. Természetesen továbbra is egy adott államhoz való tartozást is jelent, ahogy mindig is meghatározták az állampolgárságot. Aki pedig egy adott állam polgára, joggal várhat el bizonyos védelmet az államtól, valamint kötelezettségeket az állammal és annak többi tagjával szemben. Csakhogy az államhoz való tartozás magában foglalja az állampolgárok közösségéhez való tartozást, ez pedig megkívánja a horizontális – nem csak vertikális – és kölcsönös kapcsolatokat, ha valódi akar lenni. Ilyen értelemben az állampolgár eszményi meghatározása a következő: az emberiségnek nevezett közösség felelős, aktív tagja, aki jogokat élvez, de engedelmességgel is tartozik önmagának és a többi embernek, és köteles tiszteletben tartani a Föld és minden élőlénye jogait. Mivel ez egy eszmény, mint ilyen, egyben cél is. A következő oldalakon arra szeretnék emlékeztetni mindenkit, hogyan lehetünk az iménti meghatározás szerinti polgárok: horizontálisan, fajokon, nemeken, nemzetiségeken, korosztályokon átívelő módon – apró, ám annál jelentőségteljesebb lépésenként.

A könyvben végig arra biztatom a kedves olvasót, hogy képzelje maga elé az ideális állampolgárt, és kérdőjelezze meg a saját kötődését azokhoz a szabályokhoz, amelyeket „törvényként” ismerünk. Ez a könyv nem a rossz és a jó törvényekről szól, vagy arról, hogyan és miért érdemes megszegni őket. Ez a könyv nem szándékozik felmenteni a problémás cégeket, kormányokat vagy szervezeteket a felelősségvállalás alól. Ez a könyv arról szól, hogyan kényelmesedtünk el állampolgárként, és bújtunk a törvények mögé, illetve mit tehetünk ez ellen most, együtt, konstruktívan és erőszakmentesen. Ilyen értelemben ez a közös utazás a törvény egykori szószólójaként részemről vallomás, ugyanakkor buzdítás is: anélkül ugyanis, hogy előbb megkérdőjeleznénk a szabályokhoz való ragaszkodásunkat és a törvényekre való hagyatkozásunkat a problémák megoldása érdekében, illetve elismernénk egy törvényeken túli világgal kapcsolatos saját félelmeinket, sosem fogunk tudni elképzelni egy alternatív rendet. Kezdjük is el, és nézzük meg, milyen messzire juthatunk!

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978 963 604 578 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Afacad – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License