Az olvasóimnak, mint mindig.
Magatokban higgyetek leginkább,
akármit is mondanak mások!

ELSŐ RÉSZ

1

Nyte – A múltban

Figyelte, ahogy az ujjait színező sötétség meleg barnává halványul vissza, de ami a szívében lakozott, az sosem húzódott vissza ilyen könnyen. Éjhalál ismét szunnyadó szörnnyé vackolta be magát, és büszke volt a körülötte látható vérontásra.

A vámpírvér szaga mindig rothadástól bűzlött. Különösen az árnylényeké. Nyte előkapott egy kendőt a zubbonya zsebéből, megtörölte az arcát, és a holttestek fölé lépett. Nem érzett semmit, és alig emlékezett arra, ahogy széttépte ezt a tucatnyi szárnyas vámpírt, akikbe Alisusban botlott bele.

– Apád nem lesz túl boldog – szólalt meg mögötte egy Ripley nevű vámpír.

Lelketlen volt: az a fajta vámpír, aki vér helyett lelkeket fogyaszt. Nyte úgy tudta, hogy a lelkükön keresztül mindent képesek meglátni az emberből, és egykor szoros szövetséget kötöttek az égiekkel, hogy fenntartsák a békét, és megszabadítsák a földet és a csillagokat azoktól, akik olyan bűnöket követtek el, amelyek miatt nem érdemeltek megváltást.

– Sosem túl boldog – felelte Nyte. Ez az ő büntetése volt, amivel szembe kellett néznie, de nem igazán érdekelte.

A foglyul ejtett tündérek szekeréhez lépett. Mindannyian összehúzták magukat: azt hitték, hogy csupán azért menekültek meg egyféle sorstól, hogy valami sokkal rosszabbal kelljen szembenézniük. Ez nem állt volna messze az igazságtól, ha Nyte velük kapcsolatos szándékai hasonlítottak volna ahhoz a mészárláshoz, aminek az imént voltak a szemtanúi.

Nyte könnyedén feltörte a lakatot, és eldobta, majd a vasrács feltárult.

A tündérek nem mozdultak.

Ez volt az a lélekölő rész, amelynél minden érzelmet ki kell kapcsolnia, hogy számot vethessen a tényekkel. Nem maradhatnak életben mindannyian. Ahhoz, hogy ez egy hihető rajtaütésnek tűnjön, melynek során a legtöbben megmenekültek, mindkét oldalon kell, hogy legyenek áldozatok. Ugyanakkor, ahogy végigtekintett az előtte sorakozó rémült teremtéseken, tisztában volt vele, hogy ez soha nem lesz az a döntés, amit ő maga meghozhatna.

– Nem menekülhettek meg mindannyian, de ti dönthetitek el, hogy ki marad életben – közölte.

Mindegy, hogy mit tett, vagy kit mentett meg, mindig is rajta marad a gonoszság bélyege. Életeket kell feláldozni, és akik elsétálhatnak, azok sem hozhatnak számára megváltást.

Megváltás nem létezik a Halál szolgája számára.

A tündérek egymásra néztek, védekező testtartást vettek fel, óvták magukat és a gyerekeiket. Nyte odébb sétált a kocsitól, és figyelte, ahogy kiszállnak belőle. Öt férfi, három nő, négy kicsi.

– Most döntsétek el, melyikőtök fog meghalni! Még mindig jobb, ha ti magatok ölitek meg őket, és a vállalkozók jutalma az lesz, hogy élve távozhatnak.

Nyte nyugodtan és mozdulatlanul állt. Az elméje mindegyikükbe behatolt. Várt.

Már döntöttek, mielőtt még lehetőségük lett volna cselekedni.

Nyte reagált a ki nem mondott szándékaikra, és kitörte az egyik férfi nyakát, aki a mellette álló nőre akarta rávetni magát, hogy mentse a saját bőrét. Aztán megfordult, és egy másiknak, aki a barátja ellen akart fordulni, a mellkasába nyúlt. Végül az utolsó férfi megadta magát a kéznek, amelyet Nyte a torka köré font, miután rá akarta vetni magát a társaságában lévő gyerekekre. Nyte félredobta, és oda sem pillantott, amikor Ripley elkapta a tündért, a halk sikoly pedig nem tartott sokáig, ahogy a vámpír felfalta áldozata lelkét.

Miközben Nyte a megmaradt tündérek felé fordult, a vér füstfoszlányokban tűnt el a kezén.

– Fussatok dél felé, és vissza se nézzetek! – mondta minden érzelem nélkül.

Beletelt egy pillanatba, mire elhitték, hogy Nyte nem fog ellenük fordulni, majd gyorsan menekülőre fogták. Jól is tették, hogy óvatosak voltak, és Nyte csak remélni tudta, hogy a félelmük tőle és a többi vámpírtól, akik újra a nyomukba eredhetnek, éberen tartja az érzékeiket.

Miközben a nők a gyerekeket terelték, az egyik férfi visszafordult. Rövid, mélyzöld haja volt, és apró, kifelé csavarodó szarvai.

– Mi… miért segítesz rajtunk? – kérdezte.

Nyte nem tudott mit kezdeni a kérdéssel. Korábban még nem találkozott ilyennel, és ez a csoport különösen lassan menekült előle, amikor megnyílt számukra a lehetőség.

Nem tudott választ adni. Ehelyett csak annyit mondott:

– A hajadra ráfoghatod, hogy Csillagfényanyag színezi ilyenre. A szarvaid és a füleid viszont mindig is el fogják árulni, hogy tündér vagy. – A férfi összerezzent a célzásra. – Ha esélyt akarsz egy normális életre, vagy életben akarsz maradni és visszavágni…

– Megértettem – mondta a férfi. – Köszönöm.

A hálája nem illett a helyzethez.

– Van egy Lucinda Havesten nevű nő, ő ember. Menjetek az Alisus szélén lévő Delven Fogadóba! Ő majd segít nektek.

A tündérférfi bólintott.

– Nem felejtem el, hogy az adósaid vagyunk.

Mielőtt Nyte rávághatta volna, hogy nem kér viszonzást, a tündér elindult a csoportja után.

– Uram! – szakította meg Nyte gondolatait egy újonc vámpír. Egy fiatal árnyéktalan, Lionel nevű.

– Nem kellene itt lenned…

– Elfogták a csillaghajadont.

Nyte tekintete egyszerre az őrre szegeződött, amitől az kővé dermedt.

– Ha ez igaz…

– Ez az igazság. Fogva tartják a toronyban, Astrinusban.

Hideg, kegyetlen nevetés bugyogott fel benne, de nem engedte szabadjára.

– Nem fogták el a csillaghajadont – mondta Nyte gúnyos nyugalommal, de a mellkasában bizsergés támadt. – Ő tartja fogva őket.

*

A lány háttal állt neki. Hosszú, egyedülállóan ezüst haja a hátára omlott, és a hajszálaknak irizáló csillogást kölcsönzött a holdfény, amit a lány bámult.

Nyte elbocsátotta az összes őrt, mielőtt belépett volna a cellába.

Ez a pillanat az övé volt. Hogy egyszer s mindenkorra szembenézzen vele. Ki akarta élvezni az egészet, egymaga.

Árnyékba burkolózva visszahúzódott, és miután a lány semmit sem reagált rá, megkérdőjelezte magában, hogy joggal csodálják-e annyian az érzékeit és az eszét.

Egészen addig, amíg lassan felé nem kezdett fordulni.

Csak egy ezüstkék villanást látott, mielőtt egy erő lecsapott rá, olyan letaglózóan, mint maga a halál, és pokoli fájdalmasan is.

Nyte ösztönösen a lány elméjébe surrant, kitörölve a saját látványát. Az árnyéktakaró nem volt elég, hogy elrejtőzzön előle.

Ez lehetetlen.

Ez rohadtul lehetetlen.

Csakis egy gonosz trükk lehetett a rejtély nyitja, mégsem tudott rájönni, hogy a lány miképpen győzte meg lénye egy részét arról, hogy ők ketten összetartoznak. Hogy ő az övé, hogy ő a társa, akit védenie és támogatnia kell.

Nem. Neki az a sorsa, hogy Nyte legyengítse, legyőzze és megölje.

Ravasz, ugyanakkor teljesen lenyűgöző kis teremtés volt.

A lány elképesztő merészsége, hogy megpróbálta rajta gyakorolni az égi bűbájt, haragot gerjesztett Nyte-ban. Ezüst szeme a cellát fürkészte, és egy kissé megnyugodott, látva, hogy a lány nem immunis az elmék befolyásolásának képességére.

Astraea.

A Naplemente és a Pirkadat lánya. Egész Solanis szeretett uralkodója. A csillaghajadon.

Egy csodálatos és tagadhatatlanul hatalmas teremtmény.

A vágy a gravitáció erejével dacolva vonzotta Nyte-ot, ám ő gyökeret eresztett.

Ki akart jutni innen, és meg is tett két lépést, amikor a lány hangja valami olyat művelt, amit eddig még semmi más: elhallgattatta az elméjében lakozó vadállatot.

– Miért bujkálsz?

A hangja.

Küzdött az erős késztetéssel, hogy kiűzze az elméjéből, és alulmaradt az elragadtatással szemben, miszerint újra hallani akarja.

– Miért teszel úgy, mintha elfogtak volna? – Képtelen volt ellenállni a késztetésnek, hogy a lány elméjébe suttogja a válaszként előbukkanó kérdését.

A lány a hangja hallatán halkan levegő után kapott. A tekintete a rózsaszín, telt ajkakra rebbent, amelyek most enyhén szétnyíltak, és – a fenébe is, meg kéne ölnie őt, és kész!

Nyte nem hozott magával fegyvert, hiszen a lány halála a puszta keze által lett volna a legkielégítőbb érzés. Ám most egy démon lakozott az elméjében, aki inkább belemart volna a saját húsába, semhogy ártó szándékkal kezet emeljen rá.

Astraea meg fog halni. Erről ő maga fog gondoskodni.

A súlyos láncok megzörrentek, amikor a lány szemügyre vette a bilincseit.

– Határozottan valódinak érzem őket – közölte. – Bár ezt rólad nem mondhatom el.

Legszívesebben megolvasztotta volna az Astraea csuklóját körülölelő vasat, és megfojtotta volna az őrt, aki a láncot felszerelte rá.

A csillagokra, azt akarja, hogy…

– Biztosan te vagy az, akit Éjhalálnak hívnak – húzta el a száját Astraea.

A név nem tűnt helyénvalónak. Az ő szájából semmiképpen. De az a gonoszság, ami benne lakozott, bűnös örömmel kukucskált ki Nyte-ból legnagyobb ellensége felé.

Csillagfény.

Ez ragyogott belőle. Az illata, a levendula és a méz édes elegye közelebb vonzotta Nyte-ot, hogy nagyobbat szippanthasson belőle. Mámorító volt. Még egy lépés. Ez a lány olyan, akár egy drog, és ő alig várta, hogy belekóstolhasson, tudván, hogy ki tudja majd vágni magából a nyavalyát, mint bármelyik pestises kelést.

Csak még egy kis kényeztetésre vágyik.

– Miből gondoltad, hogy én volnék ő? – válaszolta a fejében.

Számtalan fenyegetéssel nézett már szembe. Vérontást látott, mindenféle színben. A leghalálosabb fajta veszély mégis mindig a legszebb. És Astraea olyan igéző, gúnyos és gyönyörű, hogy nem tűnt igazságosnak, hogy a világ többi részéből bármihez is hasonlítsa. Annak az árnyékában, ami ő maga.

A legfényesebb csillag.

– Hallottam már az elméd tehetségéről – jelentette ki Astraea egyszerűen, rezzenéstelenül, félelem nélkül. Az iránta tanúsított közönye vad vágyakat élesztett Nyte-ban.

Amikor Astraea teljesen felé fordította az arcát, a rászegeződő tekintet hatása olyan volt, mintha Nyte séta közben kőfalba ütközött volna.

Pontosan ekkor, akarata ellenére fogadalmat tett: senki sem fogja Astraeát bántani. Senki sem fog hozzáérni. Senki, kivéve őt.

Így amikor meglátta a lány arcán végighúzódó sebhelyet, amely frissen hegesedett és még mindig rózsaszínen világított sápadt arcbőrén, Nyte majdnem teljesen elvesztette a nyavalyás önuralmát.

Nem kérdezte meg a lányt. Nem. Valami a szemének rejtett csillogásában azt súgta neki, hogy minden szóból fegyvert kovácsolna. Az a benyomás, hogy Nyte igenis törődik a rajta ütött sebekkel, biztos, hogy pengeként csapna vissza a mellkasába.

Még zavarba ejtőbb volt azonban, hogy milyen könnyen megtalálta Nyte tekintetét, pedig ő biztos volt benne, hogy a vonásait még mindig elzárta Astraea elméje elől a bűbája.

– Néztem már máskor is szörnyek szemébe – mondta gúnyosan Astraea, és közelebb libbent a rácshoz. Nyte elbűvölten bámulta. – Nem fogsz megijeszteni, ha megmutatod magad.

Nyte ez egyszer nem küzdött az ellen, hogy ajka mosolyra húzódjon. Astraea merész természete régóta szunnyadó érzelmeket ébresztett benne, és izgatottan vágyott kipróbálni, hogy mennyit képes elviselni ez a tünemény, mielőtt megtörne.

Ellenállt a késztetésnek, hogy példát vegyen a lány merészségéről, és ő is közelítsen felé. Astraea vérének illata, mely a sebből áradt, még mindig ott lebegett a levegőben, és a szájában felbukkanó éles fogak megzavarták Nyte-ot a koncentrációban.

Kivonult a lány elméjéből, és teljesen elengedte.

Astraea pislogott, mintha tudná. Megérezte. Nyte után kutatott, noha már a markában tartotta őt.

Nyte nem gyávaságból tartotta magát félig-meddig rejtve a helyiség árnyai között: nem tudta pontosan eldönteni, hogy mi az igazság és mi a mendemonda a csillaghajadont illetően. Óvatosnak kellett lennie.

– Nem ér az egyik rejtőzködési módot egy másikra cserélni! – jelentette ki Astraea.

– Itt vagyok – válaszolta Nyte. – Mindig is itt voltam.

Nyte nem tudta, mit kezdjen a reakciójával, amikor a lány végre ki tudta venni az alakját a sötétségben. Csak bámult és bámult, egyetlen szó nélkül, és ez átkozottul dühítő volt. Annyira égette a bőrét, hogy legszívesebben kitörte volna Astraea nyakát, hogy megszabaduljon a tekintetétől.

A gyorsan jött gondolat után ugyanilyen gyorsan képzelte el azt is, ahogy a lány törékeny, élettelen testét öleli, és azon tűnődik, vajon mindjárt felébred-e újra, vagy egyáltalán nem is olyan, mint ő. Nem igazi halhatatlan. Nem tűnt helyénvalónak, hogy egy lány, amely két istentől származik, kevesebb legyen ennél.

A szíve reakciója idegen volt számára, és nem tudta, mihez kezdjen vele. Először egy gyorsabb dobbanás, mint amilyet a harci helyzetek adrenalinlöketei szoktak okozni, aztán egy kihagyás, amely olyan volt, mint a szánakozás.

Nyte úgy lépett ki az árnyburokból, hogy észre sem vette. A csillaghajadon egy hajszálnyit felszegte az állát, hogy hűvös tekintetével végigmérje.

Tűz a jég ellen. Micsoda pusztításra lennének ők ketten képesek! Úgy vibrált közöttük, mint egy kihívás, csak arra várva, hogy az egyik fél hadat üzenjen, és az összecsapás kezdetét vehesse.

– Astraea… – mondta. Csak hogy megízlelje a nevét, és a fenébe is, valami birtoklási vágy lobbant fel benne, ami ebben a pillanatban a magáénak követelte ezt a nevet.

– Éjhalál…

Megint nem tetszett neki, ahogy a neve a lány szájából elhangzott. Különösen az, ahogyan játszott vele. Egy név, amely gonosz lényeket kényszerít térdre: ő úgy használta, mintha izgalmat lelt volna egy veszélyes vadállat provokálásában.

– Csak Nyte – helyesbített.

Legszívesebben visszavonta volna a megjegyzést, amint elhagyta az ajkát. Jobb lett volna, ha Astraea tovább kóstolgatja a nevet, amely arra késztette a Nyte-ban lakozó szörnyeteget, hogy felfalja őt. Éjhalál azt akarná, hogy Astraea addig feszítse és idegesítse, amíg Nyte nem tud mást tenni, mint hogy teljesen átadja magát neki, és akkor többé nem lenne remény a lány számára.

– Nem olyan vagy, mint amilyenre számítottam – jegyezte meg Astraea.

A lassú pillantás, amivel végigmérte őt, úgy karcolta Nyte bőrét, mint egy kés hegye. Minden, amit Astraea tett, olyan tudatosan… figyelmes volt. Nyte-nak előbb kellett őt kiismernie, mint fordítva, és amikor a tekintetük újra találkozott, mintha kezdetét vette volna a verseny.

A lányt nem fogták el. Persze hogy nem. Nyte már maga is próbálkozott ezzel, és ha másnak sikerült volna az, ami neki nem, akkor rögtön átnyújtott volna az illetőnek egy kardot, és odatartotta volna a nyakát. Volt valami ostoba fattyú, talán több is, aki kárörvendve dicsekedett vele, hogy sikerült csapdába csalnia a csillaghajadont. És Nyte alig várta, hogy levadássza őket.

Elgondolkodott.

– Meg merjem kérdezni, milyennek képzeltél?

Astraeának megrándult szája sarka, mintha a mesék, amiket hallott, szórakoztatták volna.

– Egyrészt idősebbnek – kezdte. Az ezüst szempár végigpásztázott rajta, és a csillagokra: a Nyte-ban gyűlő zavar minden egyes pillantással egyre csak növekedett. – Sokkal idősebbnek. Szakállal, és talán jogarral a kezedben.

– Jogarral?

A lány megvonta a vállát.

– Senki sem tudja, hogyan működik a mágiád. Arra gondoltam, hogy az elme manipulációja valami ritka ereklyéből eredhet.

Nyte szája kénytelen-kelletlen mosolyra húzódott. Olyan furcsa érzés volt, hogy nem tudta, hogyan fojtsa el.

– Mint a kulcsod?

Astraea elfordította a tekintetét. A csillaghajadon legendás fegyverét mindenki rettegte, és őt lenyűgözte, hogy láthatja.

– Sok mindenre képes, de az elmét nem tudja becsapni.

– Ha a mágikus űrben van, tudod, hogy képes vagyok rátalálni.

– Éppen ezért nincs ott. Azt hiszed, nem tudok a képességeidről, Nyte? – A rácshoz lépett, fehér kezével finoman megmarkolta a vasat, és homlokát a hideg fémnek támasztotta. – Tudom, hogy mennyit kerestél már engem. Tudom, hogy apádnak ez a legfőbb célja.

– Figyeltél engem?

– Természetesen.

– Én is sokat tudok rólad, Astraea. – A lánynak tetszett, ahogy a neve Nyte szájából hangzott. Ezt Nyte onnan tudta megállapítani, hogy Astraea szemhéja minden egyes alkalommal megrebbent, szinte észrevétlenül, amikor kimondta a nevét. – Az Őrzőid tudják, hogy itt vagy?

Astraea arca elkomorult, és Nyte számára ez éppen elég volt válasz gyanánt.

A csillaghajadont hatan nevelték fel halandó testben: a Naplemente Istene és a Pirkadat Istennője isteni módon választotta ki őket, hogy gondjaikra bízza az egyetlen igaz vezetőt, aki majd elhozza az Aranykort. Három Kötődő pár, vegyesen minden fajból, hogy megmutassák a csillaghajadonnak a békét, és a szeretetére neveljék. Amint Astraea elérte az érett kort, feladták évezredes halandó testüket, hogy megpihenhessenek, és hátrahagyták Kötődő szellemeiket, akiket ma már a legendás Kígyó, Párduc és Holló néven ismernek, hogy továbbra is vezessék őt.

– Régóta azon a véleményen vannak, hogy a legjobb módszer veled szemben az, ha egyáltalán nem is vesznek rólad tudomást.

– Megsebesültem.

– Ezt erősen kétlem.

– Szóval miért is jöttél?

Úgy tűnt, hogy Astraea elgondolkodott. Azon töprengett, hogy igaza van-e az Őrzőinek, vagy bízzon a saját megérzésében.

– Mit tudsz a rengésekről?

Nyte nem számított rá, hogy a lány ezért jött ide az életét kockára téve.

– Miért adnék ki neked bármilyen információt? – Nyte úgy döntött, hogy belemegy a játékba. Évtizedek óta nem szórakozott ilyen jól.

– Mert ez téged is érint.

– Valóban?

Astraea szeme résnyire húzódott, megpróbált olvasni Nyte-ból. Imádni való volt figyelni az igyekezetét.

– A csillagok haldokolnak – mondta, s először érződött a hangjában egy csipetnyi félelem. – Ha ez a világ sötétségbe zuhan, az katasztrofálisan felboríthatja az egyensúlyt.

– Én nagyon szeretem a sötétséget.

– Rögtön gondoltam.

Mosoly játszott Nyte ajkán.

– A segítségemet kéred?

– Lehet, hogy azt gondolod, hogy a napmágia megzavarása csak az égieket és az embereket érinti, de tévedsz. A vámpírok ellenőrizhetetlenné válnának. Az árnylények szabadon kószálnának és pusztítanának, s erre a világ nincs felkészülve. Az apád sincs felkészülve arra, hogy olyasvalamit kezeljen, ami éppoly gyorsan kicsúszna az irányítása alól, mint egy pusztító járvány.

– Ha nem tévedek, az egyik Őrződ egy árnylény volt.

A lány összeszorította a száját, és azt mérlegelte, hogy mennyit osszon meg vele.

– Nappal nem kívánta volna a szabadságukat. Sokan közülük csak így képesek megőrizni az önuralmukat. De az égiek előbb-utóbb ettől függetlenül is erőtlenné válnának, és mielőtt azt gondolnád, hogy a felettük aratott diadal elegendő ok lenne arra, hogy hagyd a rengéseket tovább dolgozni, tudnod kell, hogy nem érted, mit is jelentene ez valójában. A lelkek soha nem csatlakozhatnának a körforgáshoz a csillagok felé; a lelketlenek egy újabb telhetetlen erővé válnának, és a mohóságuk sosem elégülne ki. A Csillagfényanyag többé nem lenne kereskedelmi csereeszköz. Nap nélkül semmi sem nőne. Az emberek is kihalnának. Aztán, ha ők eltűnnének, a tündérek lennének az utolsók, akiket a vámpírok kétségbeesésükben megtámadnának. Tehát igen, megvalósulna a vámpírok uralma, de ez csupán a szörnyek világa lenne. Ezzel az irányvonallal nem lenne kormányzás, nem lenne rend. Csak színtiszta káosz és vérontás. Ha az apád meg akar engem buktatni, hogy egy népet kormányozzon, akkor bármi is ingatja meg az egyensúlyunkat, meg kell állítani.

Nyte egy hosszú pillanatig gondolkodott. Astraea szövetséget jött kötni. Az elképzelés legalább annyira lenyűgöző volt, mint amennyire nevetséges. Nyte nem fedheti fel ilyen könnyen a saját gondolatait. Nem mondhatja el neki, hogy úgy véli, igaza van, és hogy elbizonytalanította, amikor felfedezte az egyensúly megbillenését, amely most már egyre súlyosabbá válik. A rengések legalább egy évszázada tartanak. Nyte nem emlékezett olyan időszakra, amikor ne jelentkeztek volna. De az utóbbi évtizedekben egyre gyakoribbak lettek, és ha a csillaghajadon eljött hozzá emiatt, akkor biztos, hogy az égiekre gyakorolt hatásuk már a végső határt súrolhatja.

– Miért nem beszéltél az apámmal?

– Mert figyeltelek téged – emlékeztette a lány. – És azt hiszem, mindketten tudjuk, kinek áll itt valójában hatalmában, hogy tegyen valamit.

Nyte nem akart tudomást venni a váratlan megkönnyebbülés felemelő érzéséről, hogy Astraea nem tudatta mindezt az apjával. Ő nem fogadta volna el az érvelését. Az apja gondolatait olyan téveszmék uralják, melyeknek köszönhetően semmibe vett volna minden figyelmeztetést, és ezt a tudást az előnyére kívánta volna fordítani, bármi áron. Astraea ellenségeként Nyte nem tagadhatta, hogy ez okos dolog is lehetne, ha jól csinálják.

Ugyanakkor viszont hogyhogy nem látta Astraea, hogy árulás, ha hozzá fordul?

Felkutathatná, hogy mi okozza a rengéseket, végezhetne a csillaghajadonnal, és átvehetné az uralmat az égiek felett. Aztán maga is megállíthatná azt, ami a zavart okozza.

– Fázol – váltott témát. Úgy döntött, időre van szüksége, hogy pontosan átgondolja, mibe is keveredik.

Nyte észrevétele olyan borzongást váltott ki Astraeából, amit mintha eddig egész végig elfojtott volna. Hogy ne mutasson gyengeséget.

– Mondd meg az őreidnek, hogy néhány itt eltöltött fagyos éjszakánál több kell ahhoz, hogy megöljenek – mondta, miközben fel-alá kezdett járkálni a cellában.

Mélylila ruhájának ujja áttetsző volt, hogy látni engedje pompás fémes-ezüstös tetoválásait. A mellkasa fölött a csillagkép a csillaghajadoné volt. Egy gyönyörűséges konstelláció. Bár az öltözéke nem volt megfelelő a tél végi időjáráshoz.

– Elvettek tőled dolgokat – állapította meg Nyte, és meglepte a saját hangjába vegyülő harag.

Nem tehetett róla. Ahogy elképzelte, amint kezek tapintják a lány testét, fellángolt benne a vágy, hogy kitépje őket azoknak a törzséből, akik az ő tudta nélkül ítélték helyénvalónak, hogy hozzáérjenek.

– Van egy meglehetősen brutális alak, sebhellyel az ajka felett, aki alaposnak bizonyult a fegyverek keresése során – jegyezte meg Astraea. Nem tűnt feldúltnak a bánásmódtól, aminek ki volt téve. – Vigyázz, nehogy kárt tegyenek a tőrömben, jó? Eléggé megszerettem már.

Mivel nem látta, hogy Astraea hol tudna fegyvereket tartani magán, Nyte tekintete a combjára tévedt, ahol meglátta a fekete bőrtok peremét, amely egy lépésnél elővillant a ruha hasítékából. A hideg, gyilkos düh gyorsabban kerítette hatalmába, mint ahogy el tudta volna fojtani.

– Vajon rám akarnak ijeszteni? – Astraea hangja kizökkentette Nyte-ot a sajnálatos gondolatok spiráljából.

Nyte követte a lány tekintetét, szemügyre véve a cellába beömlő árnyak fodrait. Az árnyak körbejárták őt, és tudta, hogy milyen rémálmokat képesek okozni, ha valakit célba vesznek. A velük kötött szövetsége a pokol legborzalmasabb mélységeiben teremtett párosítás volt.

Nyte szívdobogása felgyorsult, és készen állt rá, hogy közbelépjen, de az árnyak nem akartak támadni. Reagáltak Nyte Astraea iránt tanúsított kíváncsiságára, és ő óhatatlanul elgondolkodott rajta, hogy vajon vakmerőség vagy ostobaság-e, hogy a lány kinyújtotta a kezét, hogy megérintse a megelevenedett sötétséget.

Nyte ökölbe szorította a kezét, és bármilyen érzelmet űzött is ki magából, amiből az árnyak kialakultak, ez szertefoszlott, és fekete füstként libbent szét, eltűnve a semmiben.

– Ha komolyan gondolod, keress meg újra – mondta, és minden további nélkül távozott.

Végigvonult a sötét folyosókon, a vár sötét folyosóin, amelyet néhány évvel korábban elfoglaltak Astrinusban. Nem igazán tudta, merre tart, csak a késztetés ellen dolgozott, hogy visszaforduljon.

– Megvan a megfoghatatlan csillaghajadon?

Drystan közeledése, ahogy szinte ugrált izgalmában, nem érte meglepetésként. Nyte fiatalabb féltestvére kezdett csatlakozni apjuk végeláthatatlanul szövögetett elgondolásaihoz és haditerveihez egy olyan háborút illetően, amelyet az uralkodó az égi lényekkel kapcsolatos paranoiája miatt gyakran nagyobb jelentőséggel ruházott fel, mint amekkorával bírt. Az ő megdöntésük nem könnyű feladat, és bár Nyte-ot szórakoztatták a parancsai, egyedül csak a szűz halála adhatta meg a királynak azt, amit keresett.

– Reggelre eltűnik innen – felelte Nyte mereven.

Szinte érezte, ahogy Drystan a homlokát ráncolja.

– Egy cellában van, nebulórával átitatott acélbilincsbe verve.

Nyte nem mulasztott el felfigyelni rá, hogy Astraea csuklója körül égett sebet hagyott a fajtájára káros, kozmikus növény. Ez azonban nem volt elég ahhoz, hogy cselekvésképtelenné tegye.

– Majd megoldja.

– Apánk megháromszorozta az őrséget az erőd körül.

Nyte megtorpant, és Drystan felé fordult, miután megbizonyosodott róla, hogy senki sem tartózkodik a közelben, hogy kihallgassa őket.

– Soha ne becsüld alá az ellenségedet, ha még mindig vannak olyan erőforrásai, amelyekkel föléd kerekedhet! Astraea számára egy lélegzetvétel is elég.

Drystan összehúzta a szemöldökét, mintha a vicc csattanóját várná.

– Soha nem tartottad még ilyen nagyra egyetlen ellenségedet sem – mondta, és karba fonta a kezét.

Az ítélőképességével kapcsolatos kételye felbosszantotta Nyte-ot, de hát az öccsének még sokat kell tanulnia arról, hogy miképpen rangsorolja az ellenséget.

– Még soha nem találkoztam olyannal, aki felért volna hozzám. De ne aggódj értem, testvérem! Fogadj el viszont egy jó tanácsot: ne legyél ott a közelben, amikor apánk majd megtudja, hogy megszökött.

2

Astraea – A jelenben

Tőrt szorítottam a szívemhez, és tudtam, hogy el fog jönni. Ez az alku, a kötelékünk, megidézi őt, ha az életem forog kockán.

– Vannak csábítóbb módok is, hogy magadra vond a figyelmemet, Csillagfény.

Le akartam tagadni, hogy ezüstös hangjának selymes búgása borzongató simogatásként hatott a bőrömön. Azt kívántam, bárcsak a bennem fortyogó düh undorba fordulna át miatta.

– Ha igaz, amit mondtál, akkor ebbe nem kéne belehalnom – vágtam vissza.

Lehet, hogy kezdtem elveszíteni a józan eszemet, de az, hogy kő és vas között tartott fogva, még ha csak egyetlen napra is, túlságosan erős haragra gerjesztett ahhoz, hogy érdekeljen ez a dolog.

– Nem, de fájna. Nagyon fájna… – A keze a rúd köré simult, miközben arany íriszében vidám fények táncoltak. A szemétláda élvezte ezt. – És csak egyetlen helyen szeretném hallani a sikolyaidat: ott, ahol én birtokolhatom őket.

A viharkő tőrömet tartó kezem lehanyatlott, miközben szúrós pillantást vetettem felé.

– Semmit sem birtokolsz belőlem! – dühöngtem.

Eltüntettem a tőrt a Csillagfény-űrben. Lépkedtem, próbáltam koncentrálni, koncentrálni, koncentrálni. Noha már rutinos voltam abban, hogy visszaszerezzem ezt az egyetlen tárgyat, még nem jöttem rá, hogyan utazzak rajta keresztül úgy, ahogy Nyte csinálta.

A kezem ökölbe szorult, miközben járkáltam, mintha csak az, hogy elképzeltem, ahogy a nyakára fonom a kezemet, elegendő elszántságra sarkallna a sikerhez.

– Astraea! – A hangja mélyen zengett, és résnyire húztam a szemem, mert gyűlöltem hallani a könyörgést a hangjában. – Csak még egy napot!

Keserűen felnevettem.

– Remélem, megéri – mondtam. A fogam csikorgattam, miközben megsajdult a szívem. – Az én káromon nyered el a hűségüket.

– Ez nem erről szól.

– Akkor mi a fenéről?

A szemem égett, de egyetlen könnycseppet sem akartam hullatni érte.

– A védelemről.

– Az irányításról – javítottam ki hideg nyugalommal. – Ezt mondtad nekik. Kényszerítettél rá, hogy visszaszerezzem a kulcsot, hogy megmutasd a hatalmadat felettem. Meg kellene ölnöd vele, mert abban a pillanatban, hogy szabadon engedsz, megtalálom a módját, hogy én öljelek meg téged.

Elvette a kulcsot, és valahogy megakadályozta, hogy visszaszerezzem. Talán örültem is neki, hogy ez a fogság ingataggá tett, mert nem lehettem biztos benne, hogy a gyakorlatlan erőm mire lehet képes.

– Abszolút lenyűgöző vagy.

A haragom jegessé keményedett.

– Azért hívtalak ide, mert azt akarom, hogy mesélj nekem a Páromról. Arról, akit Drystan említett – mondtam, és élvezettel láttam, hogy ezzel letöröltem a mosolyt az arcáról.

– Már így is sok mindent kellett megemésztened, Drystannak nem volt joga ezt is rád zúdítani – morogta Nyte.

– Örülök, hogy megtette – vágtam rá gúnyosan. – Talán ezt a másik személyt majd elviselhetőbbnek találom, mint téged.

Az árnyéka előbb ért hozzám, mint a bőre. Ujjainak pillekönnyű simogatása követte a sötétséget, végigsiklott a karomon.

– Miért nem veszed fel, amit hoztam neked?

– Nem akarok semmiféle holmit: el akarok tűnni innen a fenébe!

Rá sem néztem az ágyon fekvő váltás öltözetre. Csábító és gyönyörű volt. Valami köntösféleség, bőrnadrággal és hosszú szárú csizmával. A kicsinyességem miatt nem akartam semmit sem elfogadni tőle.

– Nem voltál biztonságban.

– Soha nem leszek biztonságban. Egy egész udvartartásnyi vámpír van felettünk, akik mind a halálomat akarják!

– Tévedsz. Élve akarnak téged, most, hogy megértették, hogy amíg én is élek, addig az életed féken tartja az égiek erejét.

Az emlékeztetés a halálra ítélt közös létezésünkre minden alkalommal fájdalommal töltötte el a szívemet.

– Akkor azt akarják, hogy kordában legyek tartva.

– Sokkal inkább, igen. Te lennél a legnagyobb szövetségesük.

– Kényszeríthetnél rá engem.

– Igen, megtehetném.

Nyte szerette ezt a játékot kettőnk között. Én azt akartam, hogy égjen el a pokolban. Lassan maga felé emelte az államat, én pedig jeges pillantással néztem rá. Nyte azt mormolta:

– Azt akarom, hogy kötődj hozzám.

Az áruló szívem kihagyott egy ütemet.

– Birtoklás – jelentettem ki.

– Szövetség – javított ki.

– Ez csak a te vágyad.

– Biztos vagy benne?

– Tehát a másik Párom? – kérdeztem, hogy eltereljem a figyelmét. Drystan e kulcsfontosságú megjegyzése a biztos kínt jelentette Nyte esetében.

– Mostanra már bizonyára megértetted, hogy miért követtél engem olyan könnyen, pedig nem is voltam igazán ott. Amikor majdnem megfagytál azon az alisusi tavon, vágytál utánam. A megpróbáltatások közepette engem hívtál. A lelked… Bárcsak azt mondhatnám, hogy utálom ezt mondani neked, de nem: én vagyok a te Párod, Csillagfény.

Azt hiszem, ezt valahol mindig is tudtam, hiszen ez a megerősítés nem töltött el döbbenettel. Ehelyett összerándult a gyomrom. Ez egy olyan reakció volt, amiről azt kívántam, bárcsak ne lenne, miközben a szavak újra és újra megismétlődtek a fejemben.

– Nem lehet. A puszta közös létezésünk megöli a csillagokat.

Az ajka közelebb ért hozzám, éreztem a számon a lehelete melegét.

– Egy pillanatra megpróbáltam önzetlen lenni, amikor a fátyol felé próbáltalak terelni ahelyett, hogy a Libertatemre jöttél volna Vesitire-be, de abban a pillanatban, amikor előttem álltál, már nem tudtalak elengedni.

Egyszerre vettünk lélegzetet, és azon tépelődtem, hogy meg akarom-e csókolni, vagy újra le akarom-e szúrni.

– Nem próbálkoztál eléggé.

– Biztosíthatlak, hogy minden egyes porcikám fájdalmasan szét akart szakadni attól a kis lökéstől, amit a karod felé tettem.

Az ajka az enyémhez simult, és átkozottul bolond voltam, hogy hagytam, hogy a dühöm akár csak egy pillanatra is elolvadjon a forró tűzben. Hozzám simult, de nem lökött a falhoz, hanem inkább átkarolta a hátamat, s alig várta, hogy megérezze, ahogy a testem könnyedén hozzásimul.

Hirtelen elhúzódtam a csókból, mert eszembe jutott a vele szemben érzett ingerültségem. Meglökdöstem a mellkasát, hogy helyet nyerjek.

– Hogy lehet nekem két Párom?

– A sors trükkje. Egy kiskapu, ha úgy tetszik – mondta. – Minden embernek van egy Párja. Azonos nemű vagy ellentétes. Én nem ebből a birodalomból származom. Soha nem lett volna szabad találkoznunk, és kegyetlen büntetés, hogy két külön világból származó lélek tökéletesen passzol egymáshoz. Ezért van neked két Párod.

A csillagokra… A kivételességünk éppoly csodálatos, mint amilyen tragikus.

– Mit jelent ez? – suttogtam. – Hogy a Párom lehetsz? – Ragyogó fény gyúlt bennem, amit kétségbeesetten próbáltam elfojtani.

– Semmit, ha úgy szeretnéd.

Elbizonytalanított, ahogy hallottam, amint eldobja magától a dolgot. Próbáltam eldönteni, hogy valóban így érez-e azzal kapcsolatban, ami köztünk zajlik. A kapcsolódással, amely egymáshoz tudna láncolni minket.

– A párok kötelékének nincs semmi köze a szívhez. Azt mondtad, hogy nem kell hozzá szerelem.

– Félreérted – felelte óvatosan. – Soha nem állítottam, hogy egy köteléknek nem lehet köze a szívhez. Ez egy életre szóló társulás. Megfogadjátok, hogy megvéditek és erősítitek egymást. Összekötitek a lelketeket egymáséval.

– Mi történik, ha az egyikük meghal?

A gyomrom rettegve rándult össze, ahogy megéreztem a körülötte kavargó árnyak hideg érintését.

– Egy pár esetében, amelyik esküt tett a kötelékre? Az egyik szívnek terhessé válik, hogy a másik nélkül dobogjon tovább.

Ezzel egy olyan kérdésre adott választ kettőnket illetően, amit még nem álltam készen hallani.

– Te mindvégig tudtad…

– Persze.

– Minden, amit irántam érzel…

– Semmi köze hozzá. Volt idő, amikor meg akartalak ölni. Több szempontból is az ellenségem voltál. Én az apám fia voltam – ez volt minden, amihez értettem –, te pedig olyasvalami, ami mindig az útjában állt volna, hogy elérje, amit akar. Hogy ő legyen Solanis uralkodója.

– Nem engedelmeskedtél apád parancsának…

– Nem.

– Miért?

– Elhitetted velem, hogy a szörnyek talán nem is születnek szörnynek, hanem azzá nevelik őket. Én sosem voltam senkinek a fia, csak egy kegyetlen katona. Még akkor sem értettem, hogy miért foglalkoztál ezzel, amikor már nem voltál itt. Egy olyan gonosztevőhöz közelítettél csillaghajadonként, aki elől mindenki inkább elfutna, de idővel megmutattad nekem Astraeát. Csak magadat, cím nélkül. Akkor értettem meg, hogy van egy fény, amit nemcsak elviselek, de vágyom is rá.

Soha nem tagadnám, hogy Nyte szörnyű dolgokra volt képes, de nem volt szörnyeteg. Aztán el kellett gondolkodnom azon, hogy vajon a saját érzéseim nem árulnak-e el, amikor ezt gondolom. Éreztem a törődését, és ez mély volt. Értem jött, velem maradt, vezetett. De honnan lehettem volna biztos benne, hogy mindezt nem a saját érdekében teszi, egy olyan okból kifolyólag, amelyet még nem lepleztem le?

– Az, hogy életben vagyok, gyengíti az égieket… – mormoltam. A falhoz léptem, az egyik tenyeremmel a kőnek támaszkodtam, szükségem volt arra, hogy érezzek valami szilárdat, miközben a világom olyan törékenynek tűnt, mint az üveg. – Honnan tudhatnám, hogy nem ezért tartasz itt engem te is?

– Nem leltem örömöm abban, hogy legyőztelek a tetőn – mondta sötéten. A bőröm bizsergett a hátam mögött egyre erősödő jelenlététől. Borzongás szakított ki az árnyak közül, a belőlük formálódó kezek közül, amelyek a derekamnál fogva megfordítottak, mielőtt a valódi teste a falhoz szorított volna. – Minden hatalmad megvan felettem. Mondd, hogy ezt te is tudod.

Ez nem lehet igaz. Hogy valaki, aki olyan befolyásos és domináns, mint Nyte, az én hatalmam alatt állhat.

– Oldozz fel az alku alól! – mondtam.

Megfeszült az állkapcsa.

– Az azért van, hogy megvédjelek attól, hogy ostobaságot művelj.

– Például hogy megmentsem az átkozott életedet?

A vérszerződésünkön keresztül próbált arra kényszeríteni engem, hogy hagyjam magára, amikor bajban volt, és a fájdalom, amikor szembeszegültem vele, nem hasonlított semmi máshoz.

– Pontosan, hiszen százféleképpen végződhetett volna a dolog a te haláloddal is.

– Ez most már egy sajnálatos döntés.

– De nézd, milyen jól megvagyunk!

– Gyűlöllek!

– Hmm… – Nyte nem volt hajlandó meghagyni a privát szférámat. Szikrázott a közénk szorult kevéske levegő. – Próbáld meg ezt még egyszer kimondani; meglátjuk, mi történik.

A kihívás a hangjában csábító volt. Éreztem, hogy egy szunnyadó, közös nyelv ébredezik közöttünk.

– Én…

Elhallgattam, a lábujjhegyeimtől szökött felfelé bennem a feszültség. Neki szenvedélyes aranyfényként lángolt fel az íriszében.

– Igen? – fuvolázta.

Kihívás. Nem lett volna szabad provokálnom, de a fenébe is, ezt akartam.

– Gyűlöllek.

Levegő után kaptam, ahogy az űr hirtelen ismerős érzéssel magába szippantott. A levegő csípősen ölelt körül, és nem volt más választásom, mint Nyte nyakába kapaszkodni, amikor már csak felhőket láttam magunk körül. Hitetlenkedésemet néhány másodpercre elfújta a holdfényes táj szépsége, felettünk pedig a csillagok térképét csodálhattam meg.

– Még egyszer! – mondta Nyte.

A tekintetem visszavillant rá, és az ingerültségem visszatért. Olyan helyzetbe hozott, hogy könnyen le tudott volna ejteni. Hatalmas, éjfekete tollú szárnyai lendületesen keverték körülöttünk az éjszakai levegőt.

– Nekem is van szárnyam!

– Tényleg? Lássuk hát!

Elengedett.

A gyomrom felkavarodott és szaltózott egyet a gyors zuhanástól, a csapkodásomban pedig nem volt semmi kecsesség.

Nyte egy elmebeteg, dühítő szemétláda.

Utánam suhant. Csak homályosan láttam, épphogy ki tudtam venni sötét alakját, miközben a zúgó szél és a hideg csípte a szememet.

– Gyűlöllek! Gyűlöllek! Gyűlöllek! – üvöltöttem magamban.

Nem voltam biztos benne, hogy ez volt-e, ami még gyorsabb suhanásra késztette, amíg el nem ért, kezét körém csúsztatta, majd a zuhanásunk egyre jobban és jobban lelassult. Egészen addig lassultunk, amíg a testemet meg nem rántotta a gravitáció.

Aztán mozdulatlanság következett. Megrázó, zavarba ejtő mozdulatlanság és melegség enyhítette az arcomba maró, jeges hideget. Pislognom kellett néhányszor, hogy újra tájékozódni tudjak. Nyte ismét átvitt minket az űrön, és most egy ágyon feküdtem alatta, és a fölém magasodó, csodálatos szárnyai alatt. A teste könnyedén hozzám simult, én pedig túlságosan kábult és szédült voltam ahhoz, hogy bármit is tegyek ez ellen.

– Imádom, amikor gyűlölsz – dorombolta az állam fölött. – Te nem találod izgatónak? Ez a szenvedély egyik legkifinomultabb formája.

– A gyűlöletem találni fog valami éleset, és átdöfi a szíved.

– Jó kislány! De ezúttal ne feledd, hova kell célozni.

A lábam közé helyezkedett, és nem tagadhattam, hogy a gyűlöletem most más, áruló módon kíván elszabadulni.

– Oldozz fel az alku alól! – kértem ismét.

– Astraea, feloldozlak a velem kötött vérszerződésed alól.

Az ajkam elnyílt, ahogy enyhe rándulást éreztem a belsőmben, és tudtam, hogy megtörtént. A megkönnyebbüléstől, hogy nem küzdött ellenem, vagy nem menekült el előlem, belesüllyedtem a matracba. Nyte szárnya egy csillagporos, hullámzó mozdulattal eltűnt. Elmozdult, hogy az oldalára támaszkodjon mellém, és csak ekkor kezdtem jobban szemügyre venni a környezetem részleteit: tudtam, hogy abban a szobában vagyunk, amelyben a Libertatem idején laktam.

– Miért nem vettél rá, hogy hamarabb visszaszerezzem a kulcsot, amikor parancsolhattál volna nekem?

– Te épp gyógyulófélben voltál.

– Az apádnál volt a leghalálosabb fegyver, az, amit évszázadok óta keresett!

– Gyógyulnod kellett – hangsúlyozta ismét. – Még abba is belehalhattál volna, ha megpróbálod magadhoz hívni abban az állapotban, amiben voltál, és nincs semmi, amit ne hagynék porig égni, ha ez kell a te biztonságodhoz.

El akartam lökni magamtól, de ehelyett a hozzá fűző kötelék egyre szorosabbra tekeredett, és nem tudtam irányítani. Így persze még keményebbnek ígérkezett az elszakadás, miután elmegy. Hogyan is felejthettem el, hogy el akarja hagyni ezt a birodalmat?

El akar hagyni engem.

– Mit csinált vele az apád?

Nyte ellazult, háttal nekem felült az ágy szélén, miközben én az alkaromra támaszkodtam.

– Sikerült bejutnia a templomba, de nem hiszem, hogy teljesítették a kívánságát. Az ajtók kinyíltak, de valami nem stimmelt.

– Nálad van a kulcs?

– A Csillagfény-űrben van. A kulcs erős fegyver, de a te kezedben a leghalálosabb. Páratlan erőd van nélküle is: én legalábbis hiszek benne, hogy ebben az életedben is birtoklod majd, és vissza tudod szerezni. A kulcs felerősíti a te erődet. Bárki más számára egy lesben álló katasztrófa, amely csak arra vár, hogy megtörténhessen. Megrontja bárkinek az elméjét, aki megpróbálja használni, hiszen csak neked szánták. Viszont most gyengíti a mágiát, ami benned lakozik, büntetésül, amiért hagytad, hogy kicsússzon a kezedből.

– De én képes voltam visszahívni, még akkor is, amikor apád elvette.

– Akkor igen. De elzárható előled, csak az apám nem jött rá erre.

– De te igen. – A lelkemben vihar dúlt az árulás miatt. Aztán jött a felismerés. – Már korábban is megtetted velem. A múltban!

Nem tagadta.

– Segíteni akarok neked. Elhiszed?

Nyte szelídsége mindig kihozta belőlem a bolondot. Azt az epekedő szívet, amelyik bízni akart benne.

Megráztam a fejem.

– Nem sok okot adtál rá, hogy higgyek neked.

– Kötődj hozzám!

Minden egyes szó belém döfött, mint egy kés. Elkerekedő szemmel vártam a vicc csattanóját.

– Ezt nem gondolhatod komolyan.

– Te vagy a lelkem másik fele. Akár úgy döntesz, hogy kötődsz hozzám, akár nem, ez sosem fog változni. De ez megadja nekik, amit akarnak. A vámpírok nyugtalanok: az egyesített erőnkkel már nem fognak fenyegetésként tekinteni rád.

– Én igenis fenyegetést jelentek – sziszegtem. – Mindazzá fogok válni, amitől csak félnek, semhogy megadnám nekik azt az elégtételt, hogy azt higgyék, te vagy ők birtokolnak engem!

Nyte szája helyeslő mosolyra húzódott volna, de visszafogta magát.

– Néha a győzelem kulcsa az, ha hagyod, hogy az ellenfeled azt higgye, ő vezet.

Nyte felállt, és én is kénytelen voltam lecsúszni az ágyról. Olyanok voltunk, mint két egymást vonzó mágnes. A haragom miatt megmakacsoltam magam, miközben Nyte többször engedett anélkül, hogy ez tudatosult volna benne. Közelebb lépett, és a kezem öntudatlanul felé mozdult az ágytámla mellett, megszüntetve a köztünk lévő távolságot.

– Kötődj hozzám! – ismételte halk mormogással, amely végigsimította a bőrömet. A fejem önkéntelenül is oldalra dőlt kissé, és átvetettem a hajamat a vállam fölött, feltárva a nyakamat. – A hatalom és a magány megront. Ketten együtt végtelenül erősek lehetünk.

A légzésem kapkodóvá vált a teste könnyű nyomásától. A vérem lángra lobbant a gondolatra, hogy a fogai újra belém mélyedhetnek.

– Ezt nem kérheted tőlem.

– Miért nem?

– Olyan ismeretekkel rendelkezel a múltamról, amilyenekkel én a tiédről nem.

– Egyelőre még nem.

Nyte a torkomhoz nyomta az ajkát. A csábítás figyelemelterelés volt, hogy szétzilálja a gondolataimat, hiába próbáltam józan maradni. Olyan módon kerített a hatalmába, amit időtlennek, végtelennek éreztem. Ettől váltam prédává a szorításában, és halkultak el a vészcsengők a fejemben.

Mennyire bízhatok magamban, az ösztöneimben? Az is lehet, hogy ez vezetett a múltban a bukásomhoz, és óvatosnak kell lennem, nehogy a történelem megismételje önmagát.

Így annak a karjában, aki egykor az ellenségem volt, és talán még most is az lehet, egy tervet kellett kidolgoznom. Olyat, ami lehet, hogy széttépi a lelkemet. De a szívemen ejtett sebek páncéllá válhatnak az elmém körül.

Az elmúlt nap során nem tudtam megállni, hogy ne képzeljem magam elé az Égi Fátylat. Elképzeltem a mögötte élő szárnyas, égi lényeket.

Az én népemet.

A gondolat egyszerre töltött el izgalommal és rettegéssel, mert nem tudtam, hogy méltó vagyok-e arra, hogy az legyek, akinek ők tartanak. Ami valaha voltam.

– Kötődni fogok hozzád – jelentettem ki.

Elhúzódott tőlem, és abban a gyönyörű arany íriszben meglepettséget és kutató szándékot láttam hirtelen jött beleegyezésem hallatán, de nem adtam többet neki. Úgy tűnt, érzelemmentes válaszom nagy hatással volt rá.

– Jó – mondta ugyanolyan ridegen.

Nyte elfordult tőlem, és az ajtó felé indult.

– Nincs több rács? – firtattam.

Ezúttal odasétáltam hozzá. Az állkapcsában megmozdult egy izom.

– Ha a jövőben bármikor ismét rács mögött találod magad, meglesznek hozzá az eszközeid, hogy szétzúzd őket.

– Hogyan lehetsz ebben ilyen biztos?

– Tudom, mi rejtőzik benned.

Ami előlem még mindig bujkált.

– Mi lesz a vámpírokkal?

– Nem fognak hozzád nyúlni. A legtöbbjüket elparancsoltam. Csak Tarran marad, és vele még néhányan, a megállapodásunk részeként.

– Milyen megállapodásról van szó?

– Ha egyszer kötődünk, akkor közénk fogsz tartozni. Szövetségben, természetesen; ez semmit sem változtat az égi örökségeden.

Annyi kérdés fogalmazódott meg bennem, hogy mi minden fog még megváltozni. Hogyan hat majd rám ez a köztünk lévő kötelék, és hogy ez azt jelenti-e, hogy soha nem tudok majd elmenekülni tőle. Élve, legalábbis.

– Honnan fogom megtudni, hogy mit jelent az örökségem, és mit tehetek, ha nem mehetek az égi lényekhez Altheniába?

– Én foglak kiképezni.

Ez meglepett.

– Miért?

– Hogy visszanyerd az erődet. Azt kell mondanom, hogy értük teszem: meg kell mutatnom nekik, hogy te még mindig erős vagy, és hogy ez a kötelék nagy előnyt jelent. Azonban ők mit sem tudnak a távozásom tervéről. Ez az egész érted van. Hogy visszaszerezd, amit az akaratod ellenére elnyomtak benned. A mágiádat és a szárnyadat; érted tesszük ezt, hogy a lehető legjobb eséllyel bírj arra, hogy véget vess ennek a háborúnak, amikor én már nem leszek. Elhiszed ezt?

Azokban az órákban, amelyeket a cellában töltöttem, egy visszaszerzési műveletet gyakoroltam. Egyetlen manővert.

A kezem a mellkasához lendült, és hátralöktem őt az ajtónak; a mozdulatom teljesen váratlanul érte. A másik kezem átnyúlt az űrön, és megragadtam viharkő tőröm hideg, csavart markolatát.

A szívem dübörgött, de a szorításom nem lazult, amikor a hullámos, lila penge hegyét az álla alá szegeztem.

– Ha még egyszer ketrecbe zársz, ez a szívedbe hatol majd. Csak azért, hogy végignézzem, ahogy újra életre kelsz, és aztán másodszor is megtegyem.

Nyte elmosolyodott, meleg kontrasztot képezve a jeges tekintetemmel. Felnyúlt, és bár a fogai összecsikordultak a tőröm további nyomásától, a fülem mögé tűrt egy elszabadult hajtincset.

– Isten hozott újra itthon, Csillagfény!

3

Nyte

Lehet, hogy Astraea erkélyének kőkorlátján egyensúlyozni, miközben ő odabent alszik, talán erkölcstelenségnek számít. Bűnnek. Én ezt leszartam.

A szárnyaim megvédtek a téli hideg nagyjától, de nem is terveztem sokáig maradni. Azért jöttem ide, mert csillapítani akartam a késztetést, hogy lássam őt. Akkor is, ha néhány órája még vele voltam.

Nem tudtam elaludni. Nem hagyta a gyötrelem, amely elhitette velem, hogy ha elalszom, akkor ismét abban a nyomorult barlangban ébredek majd fel a könyvtár alatt. Az elmémet gyötrő démonok a látványát látomássá, az érintését kínzó suttogássá változtatták. Azért kellett idejönnöm, hogy emlékeztessem magam arra, hogy nem kell többé a magasba néznem és az eget kutatnom, csak előre, oda, ahol a földre hullott csillagom pihen.

Azt hittem, elég lesz, ha csak látom, hogy békésen, biztonságban alszik.

De nem volt elég.

Árnyak kúsztak a zár felé, ahogy hangtalanul landoltam az erkélyen. Kinyitottam az ajtaját. Nem vacakoltam azzal, hogy elrejtsem a szárnyaimat, ahogy beléptem; tényleg nem terveztem sokáig időzni, és ő úgysem fogja tudni, hogy eljöttem.

Astraea még mindig haragudott rám, joggal, és voltam olyan önsanyargató, hogy ez engem felizgatott. Arra vágytam, hogy minden sötét és veszélyes dolgot, ami benne rejlett, rajtam éljen ki. Aztán velem együtt zúdítsa az ellenségeinkre.

Ahogy az ágya körül settenkedtem, ő egy istennő volt az ezüst haján megcsillanó holdfényben. Átkozottul gyönyörű.

Az enyém.

A megszállottja voltam. Képtelen voltam elengedni, még úgy is, hogy a halál és az idő egyesítette erőit, hogy megpróbáljon szétválasztani minket. Ez nem volt elegendő. Soha semmi sem lesz az.

A mellkasomban lévő sötét és aszott valami életre kelt a jelenlétében. Félelmetes, mégis gyönyörű lett: sérülékeny emlékeztetés nap mint nap arra, hogy mi forog kockán. Nem veszíthetem el újra őt. Nem engedhetem meg. A kutatásom az után, aki háromszáz évre elvette őt tőlem, abban a pillanatban megkezdődött, amikor ezüstkék szemében elhalványult a fény.

A fájdalom ökölként szorult a szívem köré, és nekem ki kellett zárnom a múltat. Itt van. Pontosan itt. Az ösztön, hogy éreznem kell őt, győzött a józan ésszel szemben.

Astraea az oldalán aludt, kezét az arca alá szorítva. Ujjaim végigsimítottak a halántékán, és még ha csak egy másodpercre is, de boldogsággal töltött el, ahogy ez a mozdulat évszázados kínokat űzött el az elmémből.

A szeme egy mélyebb lélegzetvétel kíséretében megrebbent. Álmosan szétnyílt az ajka, és azt mondta:

– Nyte?

Basszus, legszívesebben térdre estem volna a halk mormogás hallatán, ahogy engem hívott.

– Csillagfény… – suttogtam.

Íriszének kék árnyalatai még jobban előjöttek a félhomályban. Magasan a vállam fölé vándorolt a tekintete, majd követte a szárnyam ívét.

– Olyan… gyönyörű – mondta, de a tudata nem volt teljesen jelen.

Nem tudtam megállni. Lehajoltam, és a szájához szorítottam az ajkamat. A halk sóhaj, amivel a csókot fogadta, békével töltött el, és fellobbant bennem a vágy, hogy mellette feküdhessek.

– Aludj, szerelmem.

Astraea megpróbálta megrázni a fejét, de én már elaltattam az elméjét, és a szemhéja lecsukódott. Amikor felébred majd, nem gondol minderre valóságosként. Talán egy álom villanása volt, így hiszi majd.

Minden erőmre szükségem volt ahhoz, hogy felegyenesedjek, miközben a karomban tarthattam volna az egyetlen okát annak, amiért élni akarok. Astraea úgy született, hogy nem félt a szörnyektől, és amikor a legrosszabb közülük rátört, ő úgy hajlította e szörny akaratát a sajátjához, hogy nem is tudott róla.

Csak egyetlen dolog tartja biztonságban tőlem ezt a világot.

Ő.

Meg akartam találni a gyilkosát, és minden egyes évért, amit elvett tőlünk, szenvedést hozni rá, hogy egyetlen napot egy hónapként, egyetlen évet egy évszázadként éljen meg. Hogy ne emlékezzen többé a fájdalom nélküli létezésre.

Neki köszönhetem, hogy a kínzás és a rettegés már csak egyvalamit tud jelenteni számomra: azt, hogy újra nélküle maradok.

Mellé guggoltam.

– Egy újabb őszinte vallomás, Astraea. Az, hogy elengedlek… Nem vagyok képes rá. Felajánlottad a kezed, hogy velem jöjj világokon át, és képtelen voltam elnyomni a legönzőbb gondolataimat. Nem leszek különb, mint a szüleim, amikor azt akarom, hogy az időnk lejárjon ebben a birodalomban, csak hogy aztán veled együtt sétáljak át a következőbe, és végül azt is kárhozatra ítéljem. Nem érdekelne a pusztítás, ami a nyomunkban marad, és nem tudom, hogy ez mit árul el rólam. Elborzadnál mindattól, amit képes volnék megtenni, csak hogy megtartsalak! – Mielőtt jobb belátásra bírhattam volna magam, odahajoltam hozzá, ajkamat a fejéhez szorítottam, és belélegeztem az egyetlen illatot, ami békét hozhatott a nyugtalan sötétségbe. – Sok kincs van sok országban, de az enyém te vagy.

4

Astraea

Összerándultam, és ez kirángatott a békés nyugalomból, de valahogy ismerősnek éreztem a helyzetet, s ez tompította a kezdeti riadalmat. Felültem, kidörzsöltem a szememből az álom maradékát, s hunyorogva fürkésztem a sötétben, hogy látok-e valakit. Csak a hold világította meg a szobában velem együtt pihenő bútorok sziluettjét.

Nem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy nem vagyok teljesen egyedül.

Kicsusszantam az ágyból, és felkaptam egy pamutköntöst, miközben egy megmagyarázhatatlan erő az erkély felé csalogatott. Mezítelen talpamat csípte a jéghideg padló, ám ennek ellenére kinyitottam az ajtót. A tekintetem a távolba meredt. Kiléptem, és a testem összerándult, de gyorsan megfeledkeztem a csípős hidegről, ahogy a tekintetem az ovális alaprajzú könyvtár tetejére szegeződött, s megpillantottam valamit a sötétben.

Egy angyal figyelt engem.

Ezüst szárnyait még a legsötétebb éjszakában sem tudta elrejteni, de óvatosan behúzódott az építmény egy magas kiszögellése mellé, és amíg nem mozdult, senki sem gyaníthatta, hogy az égiek egyike jár a környéken.

A szívem nagyot dobbant a csodálkozástól.

Kezemet a kőkorlátra támasztottam, és igyekeztem, hogy még csak ne is pislogjak, nehogy eltűnjön a szemem elől.

Azt akartam, hogy közelebb jöjjön. Ha felöltöztem volna, talán elég vakmerő lettem volna ahhoz, hogy kimerészkedjek, abban a reményben, hogy felfedi magát előttem.

Hangok hallatszottak az ajtóm felől, és ez elterelte a figyelmemet a sziluettről, de aztán a folyosón lévők elhaladtak a szobám előtt. Mire visszanéztem, az angyal eltűnt.

A testemben érzett feszültség feloldódott, csalódottság vette át a helyét, és hirtelen remegni kezdtem a fagyos hidegtől, majd átkaroltam magam. Az adrenalinlöket elmúlt, a szél szorosan körülölelt, és most már a fogaim is összekoccantak, úgy reszkettem. Gyorsan visszabattyogtam, de ahogy az ajtóhoz értem, felszisszentem, a szívem a torkomba ugrott a rémülettől, és mozdulatlanná dermedtem.

A görnyedt, csuklyás alak és a magasba tornyosuló ezüst szárnyak tükörképe éppoly lélegzetelállító volt, mint amilyen ijesztő. A pulzusom szaporává vált, de az elmém blokkolt mindent, amin át elérhettem volna Nyte-ot, aki itt teremhetett volna, hogy elijessze az idegent, ha megérzi heves érzelmeimet.

– Ki vagy te? – leheltem, és a torkom összeszorult.

Túlságosan féltem megfordulni. A mágikus erőm bizseregni kezdett, és bár még nem sokat tudtam arról, hogy miként kell használni, biztos voltam benne, hogy kellő ideig meg tudom védeni magam ahhoz, hogy segítséget hívjak.

– Tényleg te vagy az… – mondta. Halk, mély hangon szólalt meg, amivel megpróbált reakciót kiváltani belőlem. Lehet, hogy ismerem őt?

– Attól függ, hogy kire számítasz.

Végül kihúztam magamat, mielőtt megfordultam volna. A csuklyája árnyéka sokat takart az arcából, de az állát rövid szakáll szegélyezte, és éppen csak ki tudtam venni, hogy a szeme sötétbarna. Valami azt súgta, hogy láttam már hasonló ruházatot: a lilás jegyekkel díszített bőrruhát és az oldalán viselt hosszú pengét, hüvelyben.

– Astraea! – Az, ahogy kimondta a nevemet, ismét szikrát gyújtott valamiben, ami bennem szunnyadt. Tudnom kellett volna, hogy ki ez a férfi.

Óvatosan leugrott a korlátról, majd megvetette a lábát az erkélyemen, és a csuklyájához nyúlt. Barna haja vállig ért, félig copfba kötve, de néhány tincs az arcát keretezte. Gyönyörű volt. Mégis hátráltam egy lépést, amikor közelebb lépett, és nem tudtam, honnan fakad az ösztönös feszélyezettségem.

Megállt, és alaposan szemügyre vett, mintha attól tartana, hogy egy rossz mozdulattól felsikítok.

– Olyan régóta vártam rád! El sem hiszem, hogy végre itt állsz előttem, csak hát… ez nem az a boldog viszontlátás, amiről álmodtam.

A szavai hallatán dübörgés kezdődött a mellkasomban, és összeszorult a gyomrom. Beleszédültem, amikor rájöttem, hogy ki ő, és megkapaszkodtam az ajtófélfában, de vajon miért az járt közben a fejemben, hogy milyen gyorsan tudnék bejutni és kizárni őt?

– Auster…

Egyetlen bólintással felelt, és a világ már nem tűnt olyan stabilnak. Ez a férfi volt a másik Párom.

– Nem kellene itt lenned – mondtam. – Ha rád talál…

– Nem félek tőle. És nem hagylak itt vele, hogy tovább mérgezze az elmédet, mint ahogy eddig engedtem neki.

– Nem mérgezett semmivel. – Rájöttem, milyen naivnak hangozhat a védekezésem Auster szemében.

Nyte volt az ő legnagyobb ellensége, és én voltam az ok, ami miatt kitörhet köztük a háború.

– Miért jöttél? – kérdeztem ehelyett.

– Természetesen érted. Már mindenhol kerestelek! Öt éve, amióta visszatértél.

– De miért pont ma este? Nem szökhetek el csak úgy veled.

– Miért nem?

Auster egy lépéssel közelebb jött, és a testem megfeszült. Úgy tűnt, ezt ő is észrevette, és szinte bűntudatot éreztem a szemében megvillanó csalódottság miatt. Nem tudtam nem összevetni azzal az érzéssel, ami akkor fogott el, amikor először megláttam Nyte-ot. Ha felajánlotta volna, hogy megszöktet a Goldfell-kúriából a táncom után, elmentem volna vele? Nem hiszem, de nem a vágy hiánya miatt, hanem csak azért, mert rettegtem volna Goldfell megtorlásától. Aztán megráztam a fejem, mert most már sokkal inkább tisztában voltam önmagammal és a világgal, valamint az Austerrel szembeni fenntartásaimmal, annak dacára, hogy természetes módon ajánlott biztonságot nekem. Vagy nem?

– Nem várom el, hogy elszökj velem az éjszakába – mondta, és a szája lágy, de szomorú mosolyra húzódott. – Csak látni akartalak, és azt reméltem, hogy szívesen találkozol velem ismét.

Megkönnyebbültem, hogy nem akar megragadni és elrepülni velem, vagy tovább erősködni, hogy tartsak vele. Olyan emlékeket őrzött kettőnkről, amelyeket én már nem birtokoltam, de igyekeztem hallgatni az ösztöneimre. Miattuk éreztem magam biztonságban Nyte mellett, mielőtt még tudtam volna, hogy ki is ő valójában. Amikor hallottam Austerről, nem tagadom, megrettentem a gondolattól, hogy találkozzam vele. Talán még örültem is annak, hogy váratlanul érkezett, mert lehet, hogy egyébként gyávaságomban elkerültem volna a találkozást.

– Írtál Nyte-nak – mondtam, felidézve Nyte fortyogó ingerültségét, mielőtt a cetli füstté vált volna a kezében. – Mi állt abban a levélben?

Auster szeme résnyire húzódott. Az ellenszenv, melyet Nyte érzett iránta, nyilvánvalóan kölcsönös volt.

– Persze hogy nem mondta el neked – jegyezte meg keserűen. – Arra kértem, hogy hadd láthassalak, ő pedig ügyet sem vetett a kérésemre. Ezért jöttem el ma este, és remélem, hogy nem fogsz beszélni róla.

– Miért nem?

– Ha eltitkolta előled a kérésemet, akkor megtalálná a módját annak, hogy ne találkozzunk újra.

– Sok minden történt az elmúlt héten, és nem akart túlterhelni engem.

Auster olyan pillantást vetett rám, amitől zavartan elpirultam. Mintha annyira védett és befolyásolható lennék, hogy elhiszem Nyte-nak, hogy ő csak azt tartja szem előtt, ami nekem a legjobb. Nem kellett mondania semmit, éreztem a maró gúnyt ebben a csendben, mert talán én sem tudtam, hogy bízhatok-e a saját ítélőképességemben.

Annyira kimerült és zavarodott voltam.

– Astraea, találkozunk még? Annyi mindent kell még megtanulnod, hiszen nem számítottunk arra, hogy az emlékeid nélkül térsz vissza! Találd meg a módját, hogy találkozzunk a tudta nélkül. Egyszer már elvesztettelek miatta; nem hagyhatom, hogy még egyszer ártson neked!

Auster elég közel húzódott ahhoz, hogy megérintsen. Felém nyúlt, és nekem minden erőmre szükségem volt, hogy ne hátráljak el, amikor ujjával végigsimított a nyakamon, és belekapaszkodott egy hajtincsembe. Úgy hittem, hogy mindezt a bűntudat teszi velem. Hogy Nyte valahol ott van a szívemben, és bár nem tudtam, mi van köztünk, és még mindig haragudtam rá egy kicsit, rossz érzés volt, hogy egy másik férfi áll az erkélyemen.

A tekintetemet egy villanás vonzotta magához az oldalánál: amikor odapillantottam, azt láttam, hogy a bal keze mozdulatlan, és tömör ezüstből készült. Nem tudtam, miért húzódott össze a szemöldököm, a szívem pedig miért kezdett gyorsabban verni; mintha tudnom kellene, hogyan történt, és ez az emlék valami sötét és szörnyű dolog lenne.

Az ujjai, amelyekkel kicsit megemelte az államat, hogy a szemébe nézzek, kizökkentettek kavargó gondolataimból. Próbáltam úrrá lenni a feldúltságomon, ahogy láttam barna szemében a gyengédséget és a fájdalmat.

– Nagyon hiányoztál – mormogta.

Nem tudtam viszonozni, amit érzett, csak álltam ott, mint egy tanácstalan bolond, és kezdtem kényelmetlenül érezni magam a közelségétől.

– Hol találkozzunk? – kérdeztem, leginkább azért, hogy témát váltsak, miközben a tekintete az arcomat kutatta, és olyasvalakit látott, aki nem én voltam.

– Van egy erdő a városon kívül. Találkozhatnánk ott három éjszaka múlva? Megtalállak.

– Nem ígérhetem meg. Nem tudom, mikor lesz erre lehetőségem úgy, hogy ő rá ne jönne.

– Akkor használd a kulcsodat! Öt villanás az ég felé, és érted megyek. Mindig várni fogjuk a jeledet.

Az izgalom, a lázadás és a zavartság egyvelege kavargott bennem. Helyeslően bólintottam, miközben azon tűnődtem, hogy vajon nem vagyok-e túl vakmerő. Nem, ez arról szól, hogy visszavegyem az irányítást, és megtanuljak bízni önmagamban.

Álltam a tekintetét, és feltűntek barna íriszén a mogyorószín foltok. Valamit megmozgattak bennem.

– Hová vinnél engem?

– Természetesen haza. Altheniába.

A név hallatán felderültem. Ezzel esély nyílik arra, hogy eljussak oda, ahová Nyte nem tudott elvinni. Az Égi Fátyolon túlra. Ő biztatott rá, hogy menjek oda, még mielőtt megkezdtem volna a Libertatemet, és most összeszorult a szívem attól az önzetlenségtől, ami őt a börtönére kárhoztatta.

– Még nincsenek szárnyaim – vallottam be.

Auster elmosolyodott: nem találta elborzasztónak vagy elítélendőnek a hiányosságaimat. Nem volt semmi okom idegesnek lenni mellette, ezért hát megpróbáltam rávenni a testemet, hogy ellazuljon.

– Talán az, ha újra az égi földön leszel, segíthet visszaszerezni őket. Itt mindig csak vissza fognak tartani téged.

Izgalom lángolt fel bennem. Erre volt szükségem! Bár hálás voltam mindazért, amit Nyte próbált tenni, mert neki egy vámpírhadsereget kellett megszelídítenie. Egy olyan sereget, amelyik azt tervezte, hogy a sajátjának kiált ki, mielőtt még esélyem nyílna arra, hogy visszanyerjem önmagam. Ekkor már tudtam, hogy mit kell tennem, és most először éreztem új céltudatosságot.

A tekintetem Auster vállára vándorolt, és megpróbáltam elképzelni a saját szárnyaimat. Milyen érzés lenne, ha én magam is szárnyalhatnék az égen? Auster szárnyai gyönyörű, ezüstszínű tollakból álltak, de nem tudtam nem összehasonlítani őket Nyte sötét szárnyaival, amelyek jobban vonzottak.

– Köszönöm, hogy eljöttél – mondtam.

Auster keze ismét felemelkedett, de úgy tűnt, észbe kapott: rájöhetett, hogy ez egy múltbéli megszokás.

– Már abba is majd’ belepusztulok, hogy itt kell hagynom téged, hogy nem tudlak most azonnal magammal vinni. De türelmes tudok lenni.

Hálásan ráncoltam a homlokomat. Ez minden, amim van. Nem tudtam, hogy az emlékeim visszatérnek-e, és ha igen, mikor, de egyelőre meg kell próbálnom újraéleszteni, amit tudok, és bíznom kell a megérzéseimben, amelyek azt súgják, hogy a múltban kell kutakodnom.

– Amint lehet, megtalálom a módját, hogy eljöjjek – mondtam vigasztalóan.

Kedves mosollyal bólintott.

– Ne mondd el neki! – figyelmeztetett még egyszer, miközben fellépett a korlátra. – Lehet, hogy már kihevertük az évszázadokkal ezelőtti háborúban elszenvedett veszteségeinket, de nem kockáztathatjuk meg, hogy túlságosan hamar újra lángra lobbantsa a világot.

Nem tetszett, hogy Auster úgy beszélt, mintha Nyte lenne az oka mindannak, ami rosszul sült el, és a bukásommal végződött. De az is lehet, hogy sikerült neki a szívemet ebben az életben magához kötnie, mielőtt Auster megtehette volna, és ez mindennél jobban megrémített.

– Hamarosan találkozunk, Astraea! – mondta Auster.

Aztán lelépett az erkélyről, és egy pillanatig áhítattal figyeltem, ahogy az ég felé suhant, mielőtt eltűnt volna az éjszakai felhők között.

Bent bezártam az ajtót, és transzba esve álltam. Csak akkor tértem magamhoz, amikor a testem hevesen megborzongott a hidegtől. Úgy éreztem, mintha az egész egy álom lett volna, ezért újra és újra lejátszottam magamban a rövid találkozást. Fel-alá járkáltam a szobámban, mert biztos voltam benne, hogy ma éjjel már nem fogok tudni újra elaludni.

Szédelegtem a gondolattól, hogy még több égi lényt láthatok, és eljutok az Égi Fátyolon túlra, ami egykor számomra csak egy mese volt. Cassia jutott eszembe, és elszorult a szívem. A világ elhomályosult előttem, de mosolyogtam: annyira izgatott lenne! Együtt őriznénk meg ezt a titkot, és ő elosonna velem az éjszakában, minden kétség és félelem nélkül.

Mesélni szerettem volna Rose-nak a tiltott küldetésről, ami talán veszélyesnek is ígérkezik. Ugyanakkor az izgatottságom nem volt mentes a bűntudattól, amiért becsapom Nyte-ot.

A Libertatem véget ért, de én úgy éreztem, hogy a megpróbáltatásaim még csak most kezdődnek.

5

Astraea

A hálószobámmal szomszédos étkezőben, az asztalon fekvő elvarázsolt térképem előtt járkáltam. Kérésemre most már egész Solanist ábrázolta.

Többé már nem voltam egyetlen városra vagy királyságra korlátozva: egész Solanis a titkok és helyek tárháza lett, ami segíthetett felfedezni, hogyan legyek újra a csillaghajadonná. Rettegéssel töltött el, hogy immár tisztában voltam vele, hogy a mágia ismét kezdett gyengülni; azzal, hogy visszatértem, Nyte-nak és nekem újra kellett kezdenünk egy múltbéli küldetést, hogy megtaláljuk a módját annak, hogy bármelyikünk halála nélkül megállítsuk a folyamatot. Nem tudtam elfogadni, hogy az ő távozása az egyetlen lehetőség. Lehet, hogy ő ezt a világot az én világomnak nevezte, de én nem akartam nélküle igényt tartani rá, még úgy sem, hogy közben dühös voltam rá.

A tekintetem a fátyol túloldalán, Althenián pihent meg. Ott béke és biztonság honolt, míg a többi királyság nyugaton a túlélésért küzdött a vámpírokkal szemben. Egyre nehezebb volt megbocsátani az égieknek, hogy ennyi ideig távol maradtak. Szabadon jöhettek és mehettek: a fátyol csak minket tartott távol. Vagyis nem – engem nem.

Valahányszor eszembe jutott, hogy közéjük tartozom, összeszorult a gyomrom, és libabőrös lettem. Fekete ruhám áttetsző ujjai felfedték a karomat díszítő ezüst tetoválásaimat. Az alacsonyan szabott dekoltázs büszkén mutatott még többet belőlük, a mellem vonala fölött a csillagképemmel. A szoknyám mindkét oldalán egészen a csípőmig ért a hasíték. Ennyi szabadon hagyott bőrfelülettel még sosem éreztem magam ennyire szabadnak, mintha visszanyertem volna valamit magamból, amit egész idő alatt rejtegetni voltam kénytelen.

Az asztal fölé nyúlva előhúztam a lapot, amelyet a Libertatem alatt kaptam a Crocottától. Most már nem vettem semmi hasznát, mivel csak a próbáim célpontjait jelölte, de nem tudtam megállni, hogy a figyelmem ne térjen vissza rá, mintha varázslatos módon megváltozna, hogy új konstellációt kínáljon fel, és megmutassa, merre kell mennem, hogy kezdjek rájönni a dolgokra.

Milyen dolgokra? Ezt nem tudtam biztosan, és zakatoló gondolataim az őrület határáig kergettek az első lépést hajszolva: az irányt.

Ez Auster irányába terelte a gondolataimat, aki új információk forrása lett így, hogy találkoztam vele, és felkeltette az érdeklődésemet. Meg akart mutatni nekem egy olyan földet, amelyet egykor az én csendes alisusi zugomban csak mesebeli tájnak hittem. Szédültem a kaland gondolatától, még ha feszültté is váltam a társasága miatt.

A másik rejtvény, amire most a tekintetem átrebbent, az égi sárkánytojás volt. Gyakran bámultam szinte hipnotikus állapotban a fekete héjat és a rajta kanyargó ezüstös véseteket.

Ujjaimmal finoman végigsimítottam az ezüstös örvényeket: a jelzéseink izzottak, és a bőröm felmelegedett, amikor hozzáértem. Egy halom könyvem volt az égi sárkányokról, de egyikben sem találtam semmit arról, hogy miként lehet kikeltetni a tojást, vagy akár csak megkísérelni, a gyomrom pedig összeszorult a gondolatra, hogy talán már rég nincs is életben a kicsi.

Néhány sárkányt bőrszerű szárnyakkal ábrázoltak, míg másoknak – fedeztem fel lenyűgözve – lélegzetelállító tollas szárnyuk volt. Eltűnődtem rajta, hogy mi lehet a fekete-ezüst héjban. Elképzeltem, hogy ha kikelne, milyen színekkel, szárnyakkal, tüskékkel vagy tollakkal rendelkezne a sárkány.

Vágyakozó sóhajjal és csalódottan hajtottam össze és vágtam zsebre a térképemet. Drystan adta nekem az elvarázsolt eszközt, amely végigvezetett a Libertatemen, és gondosan megőriztem, féltő szemmel, attól tartva, hogy esetleg visszaköveteli, mert még mindig nem tudtam rájönni, hogy miért látott el ezzel az életmentő előnnyel.

Levegőre volt szükségem.

A háztető azon részén álltam, ahol Nyte először mutatta meg nekem a szárnyait, és az éjszakai égboltot fürkésztem. Nem tartott sokáig megtalálni a számomra legfényesebben ragyogó csillagokat.

Cassia nemcsak egyetlen fénypont volt, hanem egy kis csillagkép. Egy szomorú pillanatig azon tűnődtem, hogy tévedtem-e, vagy kétségbeesésemben hiú ábrándot kergettem, mígnem háromszor felvillant. Valószínűleg más észre sem vette volna, de én a szívemben is éreztem a fényét.

– Hé, Cass! – suttogtam.

– Hát itt vagy! – Összerezzentem, amikor betörtek a nyugodt pillanatomba.

De aztán felismertem Rosalind hangját, felderültem, és odafordultam felé. A mozdulat közben jöttem rá, hogy nem is vettem észre, mennyire feszülten vártam, hogy találkozzunk, amíg meg nem pillantottam rózsaszín haját, amint a fekete szőrmével bélelt téli köpenye fölött libegett. Tetőtől talpig végigmért, majd megragadta a karomat, és közelebbről is megvizsgálta. Nem hittem, hogy képes ölelésre is, de megkönnyebbülten felsóhajtottam, amikor magához húzott.

– Ez az egész egy káosz – mondtam halkan, óvatosan megválogatva a szavaimat, hiszen nem lehettem biztos benne, hogy ki hall bennünket. Vagy ki lát. Én voltam a kastély vámpírjainak legfőbb fegyvere és túsza.

– Ki fogunk jutni innen – mondta Rose, elszántan a pocsék esélyek dacára is.

Reméltem, hogy ezt fogja mondani. Számítottam rá. Alig vártam, hogy elmeséljem neki a tegnap estét Austerrel, de előbb ki kellett derítenem, hogy miről maradtam le.

– Mi történt veled végül? – kérdeztem, amikor elhúzódott tőlem.

Rose óvatosan felmérte a környezetünket, és úgy tűnt, azt mérlegeli, hogy mennyit mondhat el nyíltan. Belém karolt, és a tető pereméhez kísért.

– Éjhalál engem hirdetett ki a Libertatem győzteseként. Pyxtia egyelőre biztonságban van a vámpírok támadásaitól. Amennyire a váron túli világ tudja, a körforgás folytatódik.

Furcsa érzés volt hallani, hogy a hírhedt nevén szólítja Nyte-ot, de nem hibáztathattam azért, hogy pontosan olyan szörnyetegnek látja, amilyennek ábrázolják. Olyan nehezteléssel tette ezt, amely nyugtalanító konfliktust sejtetett köztük.

Én is szerettem volna annyira gyűlölni őt, mint Rose. Úgy lépett be az életembe, hogy megváltásnak hittem őt, csakhogy kiderült, hogy belőle fakad az átok. A mellkasomban dobogó, áruló szívem azonban harcolni akart a sors fintora ellen, amivel szembenéztünk.

– Zathrian? – kérdeztem.

– Megpróbálta elmagyarázni, hogy miért szövetségese Éjhalálnak, és mi történik most, hogy kiszabadult, és a Libertatemnek vége lett a király eltűnésével. Mindenki úgy viselkedik, mintha ez az egész normális lenne, és ez irritáló. Zath sebei sokkal gyorsabban begyógyultak, mint vártam. Leszúrták, és fel sem tudom fogni igazán, de felállt, és úgy járkál, mintha mi sem történt volna. Tudtam, hogy a gyógyítók mágiát is használnak majd, de… – Rose megrázta a fejét, elvetve ezt a gondolatmenetet. Megtorpant a fel-alá járkálás közben, és szembefordult velem. – Most csak arra kell koncentrálnunk, hogy elkapjuk Éjhalált. Gondolkodtam a dolgon: először arra gondoltam, hogy el kellene szöknünk, de ugyan minek? Akkor ő lesz a győztes. Ki kell találnunk, hogyan ölhetjük meg!

– Nincs rá mód – feleltem. Rose már nyitotta a száját, hogy ellenkezzen, de én folytattam: – Ő olyasvalami, ami nem a mi birodalmunkból való. És túlságosan hasonlít ahhoz, ami én vagyok: a mi egymásnak feszülő létezésünk az, ami miatt a mágikus erőtér összeomlik. Őt nem lehet megölni, de engem igen.

– Nem, az nem lehet – mondta határozottan.

Pontosan ezt mondta volna Cassia is. Pontosan ilyen kemény elszántságot látnék az ő dacos arcán is. Nem számítottam ilyen heves védelemre Rosalind részéről, és azt hiszem, mindketten tudtuk, hogy ez Cassia öröksége: az ő szelleme az, amit magunkban hordozunk, ami a közöttünk erősödő köteléket olyanná tette, amire érdemes vigyázni.

Nagy levegőt vettem, és magamhoz öleltem mindkettőjük bizalmát. Ez az én birodalmam, és el kell kezdenem hinni abban, hogy a halálom, a kudarcom nem lehet opció, ha győzni akarunk.

– El kell mondanom valamit, ami tegnap este történt – suttogtam neki.

Találtunk egy kis pavilont, ahol leültünk, és halkan beszéltünk. Elmeséltem Auster látogatását, és azt, hogy ki volt ő nekem. Tudtam, hogy Rose alig várja, hogy elhagyhassa a várost, még ha csak egy kis időre is, de arra nem számítottam, hogy ennyire lelkes lesz a gondolattól.

– Ez nagyszerű! – mondta, és megfogta a kezemet. A reménykedése és az öröme kissé megrázó volt.

– Ezt még nem tudhatjuk. Lehet, hogy egy csapda!

– Ez a te néped! – örvendezett. – Egy másik Pár: hát ez csodálatos!

Akkor értettem meg. Rose ebben látta a kiutat. Hogy nem vagyok teljesen Nyte-nak ítélve, ha Austert is választhatom helyette.

– Ez nem jelent számomra semmit – mondtam.

Az arca kisimult.

– Majd fog. Adnod kell egy esélyt, hogy bizonyíthasson neked! Amennyire tudjuk, Éjhalál akár egész végig manipulálhatta is az érzéseidet. Az elmére ható képességeivel. Hogyan hihetnél el neki bármit is?

A bőröm kezdett égni a dühtől, de nem várhattam, hogy Rose ezt megértse. A kívülállók számára Nyte egy szörnyeteg, aki arról ismert, hogy kíméletlenül legyilkol és manipulál bárkit, hogy elérje a céljait. Ez nem igazság, hanem felfogás kérdése.

– Elmondod Zathnek? – kérdezte Rose.

– El szeretném – vallottam be. – Mit gondolsz, megbízhatok benne?

– Bármennyire is fáj, hogy hitelt adjak neki, de igen, én bízom benne. Lehet, hogy Éjhalál kérésére ment el hozzád, de az irántad érzett szeretete tagadhatatlan. Nem hiszem, hogy visszaélne a bizalmaddal.

– Már megtette azzal, hogy Nyte-ot mindvégig titokban tartotta előlem.

Utólag érthető volt minden. Azért volt olyan könnyű rávenni, hogy kövesse inkább Rose-t a Libertatembe, mert tudta, hogy Nyte velem van. Én sosem voltam egyedül, míg Rose-nak nem volt senkije.

– Mit tettél volna, ha elmondja neked? Elvonta volna a figyelmedet, amikor már így is annyi mindent kellett kitalálnod abban a játékban.

Igaza volt, és váratlanul ért, hogy Rose képviseli a józan ész hangját. Tetszett, ahogyan egymás után mutatta meg az újabb és újabb oldalát.

– Akkor azt hiszem, nincs rá okom, hogy ne mondjam el neki. Talán segíthet abban, hogy elterelje Nyte figyelmét, vagy velünk tarthat. Azt remélem, hogy többet tudhatok meg az égiekről, és meglátjuk majd, hogy hová vezet ez engem.

– Ha őszinte akarok lenni, én soha nem hittem bennük. Cassia lenyűgözőnek találta őket, még akkor is, ha kiderül, hogy csak mese a létezésük. Megígérte, hogy a Libertatem után elmegyünk a fátyolhoz, és elég közel merészkedünk hozzá ahhoz, hogy megérinthessük.

Rose a pavilon oldalának támaszkodott, és a tenyerébe temette az arcát, majd felnézett. Én is így tettem, és egy pillanatra olyan volt, mintha mindhárman együtt lettünk volna.

– Ő láthatta meg először – mondtam keserédes mosollyal. – Az egész világot.

– Ez volt az álma.

– Hiányzik! – A hangom suttogássá halkult. – Annyira hiányzik, hogy azon tűnődöm, vajon könnyebb lesz-e valaha is.

Rose mogyoróbarna szeme ragyogott a holdfényben, a tekintetét az égről felém fordította, és szomorúan elmosolyodott.

– Remélem, hogy soha nem lesz az – mondta.

Megtanultam, hogy a gyászt nem gyógyítani kell, hanem magunkhoz ölelni. Minden alkalommal, amikor elég erősen visszatért, hogy kihunyjon tőle a fény, és térdre kényszerítsen, köszönetet mondtam, és hálás voltam a napokért, amelyeket tovább kellett hordoznom mindkettőnkért.

– Tehetünk fogadalmat? – kérdeztem halkan.

Rose bólintott, és a barátságunk ismét erősebbé vált egy kicsivel.

– Ha úgy érezzük, hogy összecsapnak a hullámok a fejünk felett, vagy nem tudjuk, hogyan tovább, felnézünk az égre, és a legfényesebb csillag visszavezet minket.

Rose a kezem után nyúlt az ígéretünk megerősítéseként, amely biztonságosan befészkelte magát a szívembe.

– Kósza! – Zath hangja olyan szelíden zengett, mint a szél, és mindketten kihúztuk magunkat.

Ahogy felénk tartott a tetőteraszon át, az arcára aggodalom ült ki, és minden porcikámat végigpásztázta.

Az elmúlt két nap során azon tűnődtem, hogy vajon milyen érzés lesz újra látni őt. Nem tudtam, hogyan leszek képes feldolgozni azt, amit bevallott nekem. De most itt volt, és felálltam a pavilonban, amikor odalépett. Olyan természetességgel sétáltam az ölelésébe, ahogy levegőt veszek.

A homlokom összerándult az erős, ismerős karok között. Nagyon kevés helyen éreztem magam ilyen biztonságban a világon, és mindazok után, ami történt, örültem, hogy ez nem változott.

– Még mindig haragszom rád – motyogtam a mellkasába.

– Tudom – felelte szinte megkönnyebbülten.

– Nyte kért még tőled bármit is?

Rettegtem a választól, miközben hátrahúzódtam, mert bele akartam kapaszkodni abba a tudatba, hogy Zath még mindig az enyém. Hogy a barátom, a szövetségesem. Nem egy kém, akit Nyte küldött hozzám.

– Érted vagyok itt. Nem miatta. Kérlek, higgy nekem!

Bólintottam, és arra jutottam, hogy hálás vagyok érte, hogy egyáltalán itt van.

Rose hallgatott, de a Zath felé irányzott kemény pillantása eléggé ellenségesnek tűnt.

– Az egyik leveti a tüskéket, míg a másik naponta újakat növeszt – mormogta Zath.

Rose arca még jobban elsötétült, de Zath szájának rándulása, mielőtt Rose felállt volna, elárulta, hogy szándékosan heccelte őt. Ez egy kusza indákból álló gubanc volt, amelynek nem akartam a közepén találni magam.

Elindultunk befelé, és Davinába botlottunk, aki azonnal tüsténkedni kezdett körülöttem. Már régóta vágytam rá, hogy újra lássam, annak ellenére, hogy ő is titkos szövetséget kötött Nyte-tal, és a Libertatem alatt az emberi szolgálólányomnak adta ki magát, holott valójában képzett tündérharcos volt. Karon fogott, minden porcikámat alaposan megvizsgálta, és Nyte-ot szapulta, amiért akár csak egy napra is rács mögé dugott. Örültem, hogy nem vagyok egyedül az emiatt érzett haragomban.

– Jót akar, de a módszerei gyakran vitathatóak – jelentette ki, miközben belém karolt, és elindultunk. – Szükségünk lesz egy tervre, hogy visszavágjunk neki!

A szám megrándult a gondolatra. Gonosz dolog volt tőlem, de örömömet leltem Nyte provokálásában.

A kastélyon belül szabadon kószáló vámpírok nagyon idegesítettek. Volt közöttük egy hierarchia, ami egyre világosabbá vált; most, hogy többet jártam közöttük, és volt időm megfigyelni őket, már kevésbé féltem tőlük. Be kellett ismernem, hogy késztetést éreztem, hogy még többet tudjak meg róluk.

A lelketlenek voltak közülük az elit. Észrevettem, hogy finomabb öltözetet viselnek, és egy bizonyosfajta arrogancia sugárzik belőlük. Az árnyéktalanok olyanok voltak, mint a tábornokok a seregben. Aztán az árnylények voltak a gyalogosok. Magas, bőrszerű szárnyukkal és szúrós, vörös szemükkel csak akkor cserkeltek, amikor lement a nap, de az éjszakák egyre hosszabbra nyúltak. Több óra adatott a sötétségre kárhoztatott lényeknek.

Davina a díszterembe vezetett bennünket, ahol két, padokkal ellátott, hosszú asztalt terítettek meg mindenféle étkekkel. Ez egy közös étkező volt, és igyekeztünk nem figyelni a körülöttünk ücsörgő vámpírokra. Furcsa volt látni őket, ahogy esznek és bort isznak – vagy talán vér volt azokban a kelyhekben? Megborzongtam a gondolattól. Furcsa módon nem számítottam rá, hogy ilyen… hétköznapiak lesznek.

A látványuktól kirázott a hideg. A legtöbbjük csak egy futó pillantást vetett ránk. Mások kicsit tovább bámultak. Megesküdtem volna, hogy egy árnyéktalan megnyalta az ajkát, amikor elhaladtunk mellette, és szívesen javasoltam volna, hogy vacsorázzunk máshol.

Hozzá kellett szoknom ehhez. Az együttéléshez. Nehezen tudtam elfeledni azokat a történeteket, amelyeket a régi otthonom szarufáiról hallgattam, és azokat a meséket, amelyeket Goldfell mondott, és amelyek miatt a világ túlságosan is hatalmasnak tűnt, és rémekkel telinek. Hogy nincs kegyelem, és nincs semmi, amiért érdemes lenne elhagyni a háza biztonságát. Ez nem volt teljesen hazugság, de úgy manipulálta velük az elmémet, hogy minden apró félelem túlságosan is hatalmas szörnyeteggé változott ahhoz, hogy szembe merjek nézni vele.

Most nekem kell az ő szörnyetegükké válnom. Eljött a béke ideje, és ha nem akarnak követni engem barátságból, akkor félelemből kell megtenniük. Volt bennem egy erő, amit még nem ismertem ki igazán, és azt sem tudtam, hogy miért vágyom annyira, hogy ismét uralhassam.

Hogy soha többé ne legyek erőtlen.

Így hát hagytam, hogy éhes tekintetüket rám szegezzék, hogy tudjam, melyiket kell először kiéheztetnem.

Leültünk egy pad végébe, én pedig megpakoltam a tányéromat gyümölcsökkel és néhány szelet hússal. Alig ettem pár falatot, amikor egy sötét és ismerős fuvallat simította végig az érzékeimet. Épp annyira fordítottam el a fejemet, hogy meglássam Nyte-ot, amint besétál a terembe. Egész végig rám szegezte a tekintetét, mintha én lennék az egyetlen személy a teremben.

Nem tudtam értelmezni az üzenetet a szemében, valahányszor csak rám nézett. Személyes volt, mindig merész és csábító. A zaj elnémult körülöttünk, minél tovább néztünk dacosan farkasszemet. Odasiklott mellém a padra, és amikor szétvált a tekintetünk, úgy éreztem, mintha fizikailag megsérültem volna.

– Örülök, hogy mindannyian túléltétek az első lakomát anélkül, hogy ti magatok azzá váltatok volna – mondta Nyte kedvesen. Ez már önmagában is gyanús volt, de ő csak mosolygott rám.

Rose az asztal túloldaláról meredt rá, míg Zath ideges pillantással méregette a vámpírokat.

– Csak bolondozik – mormogta Davina. – Nem engedte volna, hogy idejöjjünk, ha valóban veszélyben lennénk.

– Ó, abban vagytok! – tiltakozott Nyte. – Csak biztos vagyok benne, hogy közbe tudnék avatkozni, mielőtt bármelyik vámpír célba érne.

– Miért vagyunk itt? – morogta Rose. – Szívesebben ennék a szobámban.

Nyte felém fordult, egyik kezével megtámaszkodott mögöttem a padon, a másikkal pedig hanyag mozdulattal a szájához emelte az ételt a tányéromról, mintha nem lett volna egy üres tányér közvetlenül előtte. Szórakozottan elkezdett további ételeket is felcsipegetni mellé, például a kis fahéjas tekercseket, amelyeket nem értem el.

– Egységes frontot kell mutatnunk – magyarázta.

– Ha ez igaz, akkor szart sem tudsz kézben tartani – jegyezte meg Rose.

Nyte szórakoztatónak találta Rose megjegyzését, és mintha élvezte volna, hogy rámutat a gyengeségeire.

– Látom, bemutatót akarsz. Most amúgy is van néhány célpont a listámon.

Nyte felállt, és a szoba elsötétült a benne lezajló változástól. Az első kiáltás, ami visszhangot vert a folyosón, attól a vámpírtól érkezett, aki úgy követett engem a tekintetével befelé jövet, mintha egy finom fogás lettem volna. Nyte olyan hibátlanul mozgott az árnyékban, hogy egyetlen szempillantás alatt a szoba másik végébe került mellőlem, és a kezét maga felé húzta a vámpír hátáról, tenyerében a vérző szívével.

A gyomromban lévő étel kikívánkozott, amikor a szívet a tányérra helyezte, a vámpír feje mellé. A vért az árnyékokba törölte a kezéről.

– Legyen ez figyelmeztetés mindenki számára, akinek megfordult a fejében, hogy megkóstolná Astraea vérét. Ha csak meghallom a fejetekben a gondolatot, azonnal lecsapolom a véreteket! – jelentette ki Nyte.

Nyugodt mosollyal sétált vissza hozzánk.

– Ez túlzás volt – mormoltam, miközben visszaült mellém.

– Tényleg? Akkor nem árulom el, mi minden futott még át az agyamon, mielőtt kitéptem a szívét.

Egy kocka sajtért nyúlt a tányérom felé, de én elkaptam a csuklóját.

– Nem nyúlsz az ételemhez azzal a kézzel, ami egy perce még valakinek a mellkasában volt!

Nyte ajka szórakozott mosolyra húzódott.

– Szeretem, amikor határozottan bánsz velem.

Ellöktem a kezét. Gonosz szemétláda.

– Most mi a terv? – kérdeztem, hogy témát váltsak.

– Sosem voltam a tervek híve. Úgy találom, hogy a végén mindenféleképpen kibontakoznak, csak nem a várt irányba.

– Szóval nem csinálunk semmit?

– Dehogynem. Alig várom, hogy újra lássam feléledni a varázserődet!

– És mi lesz a kötelékkel? Úgy hangzott, mintha sürgős lenne… megkötnünk.

– Semmit sem szeretnék jobban – mondta olyan közel hajolva a fülemhez, hogy tudatosan a légzésre kellett koncentrálnom, hogy elnyomjam a vágy szikráit. – Csak a beleegyezésedre volt szükségem. Elterelem a lelkes vámpírok figyelmét addig, amíg készen nem állsz rá. Örülni fognak, hogy fejlődsz a képességeid terén, elvégre a saját oldalukon akarnak tudni téged ebben a szövetségben.

Nem tetszett, hogy ettől az egésztől úgy éreztem magam, mint egy báb, amelyet meg kell kaparintani, és aztán mozgatni lehet.

– Nem fogok engedni neked – mondtam, és felé fordultam, hogy farkasszemet nézzek vele.

– Jó. Egy napon minden ember ezen a világon térdre fog borulni előtted.

– Meg kell hagyni – jegyezte meg Rose –, te aztán tudsz manipulálni.

A Nyte-nak célzott gúnyolódás hallatán összerezzentem, és bár általában csak ugratták egymást, Rose ezúttal érzékeny pontra tapintott.

– Ez az egyetlen alkalom, hogy figyelmeztetlek – mondta Nyte kísérteties nyugalommal. – Sértegethetsz, támadhatsz, gondolj rólam, amit csak akarsz. De soha többé ne kérdőjelezd meg az Astraea iránti szándékaim tisztaságát!

– Menj a pokolba, Éjhalál!

Nyte a boroskelyhe után nyúlt.

– Ha majd odalent keresel, ez egyszer én leszek az, aki a legfényesebben lángol.

– Van valami hír az apádról? – kérdeztem óvatosan.

Ezzel próbáltam másfelé terelni a beszélgetést, de az apja említése, ha lehet, csak még ingerültebbé tette.

– Nem rejtőzködhet sokáig. Ha egyszer előjön, én várni fogom.

– Nem aggódsz amiatt, hogy milyen hatalomra tehetett szert, amikor kinyitotta a kulcsommal a templomot?

– Nem aggódom amiatt, amit nem tudok irányítani. Megtörtént, és állok elébe, bármi is a terve.

Nem hittem, hogy ez a teljes igazság. A higgadtsága mesteri volt, de éreztem mögötte a feszültséget, ami egyre gyülemlett benne, és nem tudtam, hogyan enyhíthetném.

– Nem számítottam arra, hogy Drystan a leghírhedtebb vámpírokkal áll majd ki a frontvonalba az apja háta mögött. Azt sem tudtam, hogy a herceg a testvéred: hogyan tudtad ezt eltitkolni előlem? – kérdezte panaszosan Zathrian.

Nyte rákönyökölt az asztalra, mintha fárasztaná a téma.

– Tényleg segítettél volna nekem, ha tudod, hogy annak a királynak a fia vagyok, akit annyira megvetsz?

Zathrian csak egy másodpercig gondolkodott.

– Még mindig nem értem, miért csinált ellenséget valakiből, aki nemcsak hogy a fia, de ráadásul akkora hatalommal is bír, mint te.

– Azt remélte, hogy felhasználhatja ellenem Astraea erejét, és ezt Drystan segítségével akarta megszerezni. – Nyte tekintete rám szegeződött. – Így lehetett Drystan az első, aki megtalált téged: az apám küldte őt a nyomodba, amint mindannyian megéreztük, hogy visszatértél, de ő hagyott elmenekülni.

– Úgy hangzik, mintha ő lenne a jobbik testvér – kotyogta közbe Rose.

– Ahhoz, hogy megsérts, találnod kell valamit, amivel nem értek egyet.

– Meg kell találnunk őt – mondtam. – Nem hagyhatjuk, hogy meghaljon.

– Egyetértek – mondta Nyte, és lekapott egy szem szőlőt a tányéromról, mielőtt megszidhattam volna, hogy megint odanyúlt. – De csak azért, mert nem kockáztathatom meg, hogy később még nagyobb tüske legyen a körmünk alatt.

Nem tudtam kiolvasni belőle, mennyire gondolta ezt komolyan, de a szívem belesajdult, ha a kettejük közötti gyűlölködésre gondoltam. Nehezteltem az apjukra, azt hittem, hogy ő lehet az a kés, ami szétválasztotta őket, de aztán eszembe jutott, hogy Drystan mivel vádolta Nyte-ot a toronyban…

Rápillantottam, és az arckifejezése gyanakvóvá vált, mintha tudta volna, mire emlékszem vissza: képes lett volna megölni Drystan anyját?

– Hová mehetett? – töprengett Zath, kizökkentve engem ebből a komor gondolatból.

– Nem igazán tudom – húzta el a száját Nyte. Aztán hozzám fordult: – Ő legyen az én gondom. Neked most arra kell figyelned, hogy felébreszd a benned lévő mágiát.

A bőröm is belebizsergett a gondolatba.

– Készen állok rá.

Büszkeségtől sugárzó mosolya láttán még erősebben dobbant meg a szívem.

– Igen, készen állsz.

Ekkor a távoli kétszárnyú ajtónál valami magára vonta Nyte figyelmét. Követtem a tekintetét, és láttam, hogy Elliot egy szőke nő mellett áll, akinek hideg, kemény arckifejezése szöges ellentétben állt Elliot melegségével.

– Ha megbocsátasz… – mondta Nyte. Felállt, és szívesen megkérdeztem volna, hogy hová megy, de el kellett fogadnom, hogy Nyte-nak van élete rajtam kívül is. Vannak kötelezettségei. Bízni akartam abban, hogy nem titkol el előlem többé semmit, és hogy ha valami tényleg fontos, elmondja nekem.

– Mikor kezdődik a gyakorlatozás? – kérdeztem, mielőtt otthagyott volna.

– Holnap – mondta, majd hozzám hajolt, kezét az asztalra támasztva. Ezüst hajamat a vállamra simította ujjaival, mintha megfeledkezett volna a teremben körülöttünk lévőkről. – Kérlek, az eszem épségének megőrzése érdekében ne keveredj bajba! – Leheletének melegsége végigsimított az arcomon, majd kiegyenesedett, és Elliot felé indult. A fejemben még hozzátette: – Gondolj rám, vagy vágyakozz utánam, és hamarabb jövök!

6

Astraea

Imádtam a magasságot, de nem tagadhatom, hogy felkavarodott a gyomrom, amikor a kastély legmagasabb pontján lévő kis sík felületen álltam. Nem azért, mert nem volt semmi, ami megakadályozta volna, hogy lezuhanjak, és nem is a helyszűke miatt, hanem azért, mert Nyte ragadozóként figyelt engem, és nem tudtam biztosan, hogy mi lesz a következő lépése.

Biztos nem fog lelökni a párkányról…

Ugye?

Nem tehettem róla, egyfolytában a hatalmas, éjfekete tollas szárnyát csodáltam. Az ezüst égi tollak éteri szépségűek voltak, de Nyte szárnyai mindig jobban csábítottak békés sötétségükkel. Austerre gondoltam, és eszembe jutott, hogy találnom kell egy napot, amikor Nyte elég sokáig távol lesz ahhoz, hogy elszökhessek egy kicsit. A titkom miatt furdalt a bűntudat, de egyelőre szükségesnek találtam a dolgot, és reméltem, hogy Nyte később megbocsát érte.

Nyte magabiztosan állt, miközben a hideg még veszélyesebbé tette a helyzetet. Nem tudtam egyetlen lépést sem megtenni anélkül, hogy előtte ne tettem volna próbát a csizmatalpammal, hogy nem jeges-e a kő, mivel nem volt szárnyam, mint neki, amire ráhagyatkozhattam volna, ha lezuhanok.

– Miért vagyunk idefent? – kérdeztem újra, bár az előző két alkalommal sem válaszolt.

– Mutasd meg ismét! – mondta, és karba fonta a kezét.

Megfordult a fejemben, hogy tiltakozzak, de azt mondta, hogy segít beletanulni a varázserőm elérésébe, és bízni akartam benne, hogy van rá valami terve. Összeillesztettem a két tenyeremet, mire bizsergő melegség keletkezett, amely végigterjedt minden ezüst jelölésen, mintha azok a bennem életre kelő mágikus erő jelzőfényei lennének.

Ragyogás alakult ki: egy lélegzetelállító, csillogó, ezüst-lila gömb.

– Még nem árultad el, hogy mit tudok vele csinálni – mondtam.

– Megtanulod, hogy miként idézheted meg, egyre kevesebb tudatos erőfeszítéssel – magyarázta. – Hamarosan olyan ösztönösen fog menni, mint a légzés.

Igaza volt. Eleinte szorongtam, talán még féltem is tőle, de most izgatottan próbáltam érezni a jelenlétét, és könnyebb is volt előhívni. Építeni akartam rá, használni akartam.

– Most pedig meg kell tanulnod ezt is kezelni – mondta óvatosan Nyte.

A tárgyra pillantottam, amit a kezében tartott, miközben a testem olyan erős vonzást érzett, hogy a rémülettől elillant a mágiám gömbje.

A kulcs.

– Azt mondtad, hogy az én képzetlen erőmhöz túl veszélyes – feleltem kitérően.

– Csak amíg nem tudod, hogyan kell irányítani. Azért vagyok itt, hogy megállítsalak, ha elveszted felette az irányítást.

– Hogyan fogod ezt megtenni?

Nyte vállat vont.

– Rettenetesen fájni fog. De kérlek, emiatt ne érezz kísértést, hogy direkt rákényszeríts.

Felhúztam a szemöldököm.

– Pedig csábító lehetőség.

Mosolyogni próbált, miközben felém nyújtotta a kulcsot.

Már éppen nyúltam érte, amikor felkeltette a figyelmemet egy hangos morgás, majd egy puffanás néhány emelettel lejjebb és a tetőkön túl. Zath tápászkodott fel a földről, míg Rose karba tett kézzel, diadalmasan állt fölötte.

– A jég miatt volt! – tiltakozott Zath.

– Szörnyen viseled, ha veszítesz – gúnyolódott Rose.

Most láttam őket legközelebb ahhoz, hogy kijöjjenek egymással a történtek óta. Az, hogy egymáson vezették le a frusztrációjukat, egyfajta privát mókázássá vált, amit valamennyire meg is tudtam érteni.

– Be tudom őket parancsolni… – kezdte Nyte.

– Ne! – állítottam meg. – Odabent megfojtanák egymást. A szabad levegőn kevésbé hajlamosak a robbanásra.

– Összpontosítanod kell!

– Összpontosítok.

A kulcsért nyújtottam a kezemet. Odaadta, és magamba szívtam az energiát, amely úgy hatolt belém, mintha egyesülni akarna velem.

– Te magad vagy a kulcs – mondta Nyte, és elkezdett fel-alá járkálni előttem a kis helyen. – Nagyon erős, de te uralod őt, nem pedig fordítva. Még akkor is, ha ez nem tudatos. Mint amit a trónteremben tettél.

Megborzongtam az emléktől, mert fogalmam sem volt, hogyan tudtam akkora erővel parancsolni neki, amikor aznap a csata kitörése miatt a vakmerő kétségbeesés vezérelt.

Nyte benyúlt a Csillagfény-űrbe, és egy fekete pengét húzott elő.

– Miért nem lep meg? – mormoltam. A csillogó kard egyszerre volt taszító és vonzó.

– Ez obszidián: különösen veszélyes az égi lényekre. – Megfordította a pengét a tenyerében, és meglepetésemben tátva maradt a szám a lila oldal láttán. – Az égi lények birtokában van a viharkő, egy anyag, amelyet először a Nova-ház hozott létre, és amely halálos a vámpírokra.

Leeresztettem a kulcsot tartó kezemet. A kardja egy műalkotás volt. Úgy készítették, hogy egyszerre legyen veszélyes az égiekre és a vámpírokra is, mintha nem választott volna oldalt, vagy mindkettőt ki akarná irtani. Közelebb akartam menni, hogy szemügyre vegyem a markolat részleteit, amelynek közepén egy félhold látszott a keresztvason.

– Te nem vagy… részben égi lény?

– Nem egészen. A szárnyak inkább egyfajta megkülönböztető jelként vannak rajtam.

Újra végigfutott rajtuk a tekintetem, mohón megcsodálva a szárnyak minden részletét, amelyek nappal olyan irizálóan csillogtak, mint a holló tollai.

– Amikor találkoztál a Halál Istenével? – döbbentem rá.

– Az égi szárnyak ezüstszínűek – magyarázta. – A fekete számukra a Halál Angyalainak a jele. Az Ő jele. A te néped számára én egy undorító és utálatos lény vagyok.

Az utolsó megjegyzést gonosz mosollyal kísérte, de én azon tűnődtem, vajon ezzel azt leplezi-e, hogy valójában bántja ez a gondolat. A Halál Angyala találó névnek tűnt Nyte-ra, bár nem akkor, ha ő beszélt magáról. Olyan volt, mintha átok ülne rajta. Mintha száműzött lenne. Én gyönyörűnek találtam. Aztán ott volt még a „te néped” kifejezés, ami nem tetszett, mert úgy éreztem, hogy ez éket ver közénk.

– Amikor… megkéseltelek – összeszorult a gyomrom – …mi történt veled?

– Lényegében megöltél. Sokszor meghaltam már, ez elég jól megy nekem.

Az a könnyedség, ahogyan erről beszélt, mélyen felkavart. Akárcsak az, ahogyan a barlangban elszenvedett kínzásairól beszélt. Nyte már régóta nem hitte azt, hogy ez ne lenne normális: nem gondolta úgy, hogy senkinek sem volna szabad átélnie azt a szenvedést, amit ő átélt.

– Megint úgy nézel rám – mondta olyan gyanakvóan, mintha készen állna arra, hogy azonnal védekezzen.

– Mintha egy kést akarnék a mellkasodba döfni?

Ezzel hirtelen eltűnt a feszültség, és ravasz izgalom tükröződött az arcán. A bennem növekvő szomorúság nem enyhült, de képes voltam úgy tenni, mintha mi sem történt volna, amikor világossá vált, hogy nem akar velem szemben sebezhetőnek tűnni. Hirtelen elöntött a kétségbeesés, hogy el fog menni, és soha többé nem lesz alkalmam megismerni az őt övező páncélrétegek alatt rejlő valóját. Hogy örökre viselni fogja ezeket, és azt fogja hinni, hogy a terhei senkinek sem számítanak, csak neki.

– Alakítsd a kulcsot pengévé! – utasított.

Nem voltam harcos kedvemben.

– Hány égi ház van? – kérdeztem inkább.

Nyte kissé oldalra dőlt, pengéjét a földre támasztva.

Álltam morcos tekintetét.

– Nem szeretem a kardokat! – panaszkodtam.

– De az, amit kulcs által használsz, nem olyan, mint az acél vagy bármely más anyag. Pillekönnyű, és sokkal nagyobb kárt tud okozni, mint egy egyszerű vágás, ha rajta keresztül használod a varázserődet.

Visszaemlékeztem a pillanatra. Arra, ahogy egy felfoghatatlan erejű fénymágia sugárzott ki a kulcsból, hogy megölje az őröket, akik Nyte-ot térdre kényszerítették a barlangban. Aztán újra, amikor szétszakította a fátylat.

Ahogy arra a pillanatra gondoltam, a tenyerem bizseregni kezdett, és amikor lenéztem, csodálkozva láttam a formát váltó fegyvert.

– Nagyon jó! – mondta Nyte őszinte lelkesedéssel. – Négy égi ház létezik: Nova, Sera, Luna, Aura. Ők kormányozzák Altheniát.

A tudás a gyakorlásért cserébe méltányos árnak tűnt. Bár a világ minden egyes darabkájáról, amit megosztott velem, száz és száz újabb kérdés jutott eszembe, amivel bombázhattam őt. Közel volt az idő, hogy meglátogassam Altheniát, de hasznos volt némi betekintést nyerni, hogy ne tűnjek teljesen tudatlan bolondnak Auster előtt.

Nem tudom, miért érdekelt, hogy mi a véleménye rólam, de azóta, hogy megismertem, nyugtalansággal töltött el.

Felemeltem a karomat, hogy megcsodáljam a kulcs könnyedségét. Nyte igazat mondott: ez nem olyan volt, mint azok a kardok, amelyeket korábban kipróbáltam, és gyorsan el is vetettem. Gyönyörűen ragyogott, szinte csillogott. A keresztvas finom ötvösmunkának tűnt. Csodásan kecses volt, éteri finomságú. A kulcs ametisztkristálya az ezüstpenge közepén és a markolatnál ragyogott.

– Íjként is használhatod – jegyezte meg Nyte. – Könnyű nyilakkal, amelyek soha nem fogyhatnak el, mert teljes egészében a varázserődből készültek.

Nem tűnt lehetségesnek, hogy képes volnék ilyesmire, mégis izgatottá váltam a gondolattól.

– De haladjunk lépésről lépésre! A kulcs használatának minden módja másképp meríti ki a képességeidet, és lassan kell kezdenünk. Erős vagy, de nem legyőzhetetlen. Bármit is érzel, ezt soha ne felejtsd el!

– A házak: én melyikhez tartozom?

– Egyikhez sem. Te Solanis uralkodója vagy: az összes fajból volt egy Őrződ, akik arra neveltek, hogy igazságos és elfogulatlan legyél, annak ellenére, hogy csillagok véréből származol, ami az egyetlen örökség, amely segít fenntartani azt, ami vagy.

Mindez elgondolhatatlannak tűnt. Hogy ez a mese, amiről beszélt, a csillaghajadon, végül is nem is mese.

Ő én vagyok. Én ő vagyok.

Mélyen felsóhajtottam, és megpróbáltam befogadni, amit Nyte mondott. A tagadás mit sem segített volna.

– Készen állsz arra, hogy kipróbáld a mágikus harcot?

Szórakozottan bólintottam.

– Jó.

Az a hangnem, amellyel ezt az egyetlen szót kimondta, úgy hatott az ösztöneimre, mint egy harci kiáltás, és a másik kezemmel megragadtam a kulcs markolatát, még éppen időben ahhoz, hogy kivédjem Nyte támadását.

Hitetlenkedve néztem a kulcsból sugárzó gonosz fényt.

– Semmi figyelmeztetés? – nyögtem fel.

– Nem gondoltam, hogy szükséged lenne rá.

Ő újra támadásba lendült, én pedig felkiáltottam, és ügyetlenül megcsúsztam. A sarkam átcsúszott a peremen, és csak pillanatok választottak el attól, hogy a gravitáció magával ragadjon…

Nyte elkapta hadonászó karomat, én pedig két kézzel az alkarjába kapaszkodtam, miközben a halálos mélység fölött lebegtem a párkány szélén, a talpam pedig már-már elvesztette maga alól a tetőt. Nyte szorítása volt az egyetlen, ami megakadályozta, hogy végképp hátrazuhanjak.

– Ezen még dolgoznunk kell – jegyezte meg. – Nagyon fürge vagy, de nem kéne ilyen ügyetlennek lenned.

– Nyte… – Nem húzott vissza, és szapora lihegésem párafelhőkkel borította homályba a fagyos levegőt.

– Túl sokat gondolkodsz. Ragyogóan működik az önvédelmi ösztönöd, láttam. A múltadról nem is beszélve.

– Rainyte!

A tekintete a szememre szegeződött, nem figyelmeztetésként, hanem ördögi kihívásként.

Szemétláda!

– Tudod, valahogy beindít, amikor így kimondod a teljes nevemet.

Ahogy ott állt, mint egy kőszikla, és megakadályozta, hogy lezuhanjak, az a gravitáció minden szabályának ellentmondott.

– El ne merj engedni!

Rosszul fogalmaztam.

– Mivel kihívásnak szántad…

– Nyte…!

Túl késő volt.

A gyomrom a torkomba ugrott, amikor elengedett. Nem tudtam átadni magam a hitetlenkedésnek, hogy képes volt erre, mert a félelem átvette az irányítást a szabadesésem felett. Hallottam Zath és Rose elhaló kiáltásait, mielőtt a levegő zúgni kezdett a fülemben, és a hideg éles pengeként kezdte vagdosni az arcomat és a fülcimpámat.

– Vannak szárnyaid. Használd őket! – szólt Nyte a gondolataimban.

Nyte egy őrült. Teljesen elmebeteg. Totálisan eltorzult.

Ha nem halok meg, akkor kibaszottul megölöm.

Becsuktam a szemem, és kutattam valami után. Egy varázslat esszenciáját kerestem, amit nem tudtam teljesen megérteni.

– Repülj, Csillagfény!

– Nem tudok.

A túlzottan sok érzelem elnyomta bennem a meggyőződést, amit igyekeztem megkeresni magamban. Hogy képes vagyok rá. Hogy tudok repülni. A lehetőség szinte kézzelfogható volt, és minden másnál jobban akartam. Aztán az elmém lázadni kezdett, azt skandálva, hogy megérdemlem a bukást, majd hirtelen olyan volt, mintha a földről indák nőttek volna ki, hogy elkapjanak. A kusza ágak között lehetetlen volt szárnyat bontani. Egyre gyorsabban és gyorsabban húztak, és már-már összetörtem magam, amikor hirtelen véget ért a zuhanás.

Egy kar fonódott a derekamra, és ösztönösen belekapaszkodtam a biztonságba. A lábam Nyte derekát ölelte, a karom a nyaka köré fonódott, és nem tudtam visszatartani a zokogást, ami kitört belőlem, amikor a gyors zuhanás lassú lebegéssé változott.

Amikor Nyte földet ért, leváltam róla, és képtelen voltam visszafogni a dühöt. A tenyeremmel a mellkasára csaptam, és erősen eltaszítottam.

– Mekkora egy seggfej vagy! – sziszegtem.

Ő nem reagált a kitörésemre, ami még jobban felszította a haragomat. A tenyeremben érzett bizsergés emlékeztetett arra, hogy még mindig szorosan fogom a kulcsot.

Rátámadtam.

Nyte-nak muszáj volt védekeznie, és csak a pillanat törtrésze állt rendelkezésére, hogy az űrbe nyúljon, és előhívja a kardját. Ahányszor csak a pengék összecsaptak, nem a megszokott acélcsengés hallatszott, hanem egy dallam, amely megnyugtatta az érzékeimet. Már nem a harag vezérelte a mozdulataimat, hanem egy dal, amelyet egész biztosan hallottam már korábban is.

Egy emlék írta felül a szemem előtt a jelent.

A fák, amelyek között landoltunk, kezdtek eltűnni.

A nappali fény lassan sötétségbe fordult, és a levegő már nem volt olyan hideg.

Füstszagú volt, és meleg.

Nyte nem tiszta és jól öltözött volt, hanem harctól megfáradt és viharvert.

Olyan nagy fájdalom feszült közöttünk, mintha minden egymás ellen indított támadás és egymást hárító védekezés szorosan összefonódott volna a megbánással, de valahogy mégis szükséges lett volna.

Megálltam, lihegve, a nappali fény pedig hirtelen visszatért, és visszazökkentett a jelenlegi környezetünkbe.

A kulcs kiesett a kezemből, és Nyte csak bámult rám, figyelve minden apró reakciómat.

Térdre estem, kesztyűs ujjaimmal megérintettem a fagyos füvet, miközben az elmém a jelenbe beszivárgott emlékkel volt elfoglalva.

– Mi tényleg ellenségek voltunk – emlékeztem vissza, s közben alig kaptam levegőt.

Amit láttam, az annak a napnak egy másik részlete volt, amikor megsebesítettem őt a jobb halántékán és az arccsontján.

– Igen – helyeselt.

– Miért nem hagytad meggyógyulni és eltűnni azt a sebet?

Nyte térde belépett a látómezőmbe. Amikor képtelen voltam felnézni, megfogta az államat. Alig tudtam elviselni, hogy látnom kellett rajta a pengém nyomát.

– Mert ez egy emlék tőled.

– Egy bizonyíték arra, hogy alig tudtál elmenekülni, amikor meg akartalak ölni.

– A határozottságod és a haragod a két kedvenc tulajdonságom.

– Hogyan… – Megráztam a fejem, és próbáltam megérteni őt. Magunkat. – Hogyan tudtunk túllépni azon, amik vagyunk? Mindenen, ami miatt nem illünk össze.

– Rájöttünk, hogy ami miatt nem illettünk össze, az a világ javát szolgálta, és egy ideig… lehetőségünk volt az önzésre.

– Az sem vált be számunkra – suttogtam. A szavak tőrként hatoltak a szívembe.

Ő nem próbálta szépíteni a valóságot.

– Nem.

Bólintottam, és visszatartottam a kikívánkozó könnyeket.

– Jó, hogy nem kell többé aggódnunk emiatt – mondtam hidegen, majd felálltam, és elsétáltam a kastély felé. Nem fogok összetörni. – Egyébként is, te hamarosan elmész.