MARK EDWARDS kétféle foglalkozást űz, újságíró és motivációs tréner egy személyben.

Újságíróként először magazinoknak – The Face, Arena, GQ, Esquire és Blitz – dolgozott. Az elmúlt huszonöt évben gyakorlatilag hetente jelentek meg cikkei a The Sunday Times hasábjain. Ebből tizenkét évig a lap vezető popzenei kritikusa volt.

Motivációs személyi trénerként az értelmes élethez segíti hozzá klienseit. Az ország legsikeresebb vállalatainak a vezetőképzésben volt segítségére. Munkásságának alapja a buddhizmus, valamint a zen éber figyelemre serkentő tanítása.

A jelen kötet egyesíti e kétféle érdeklődést.

BEVEZETÉS

MIRŐL SZÓL EZ A KÖNYV?

Részben magáról David Bowie-ról, legfőképpen azonban rólad.

Alapötlete egyszerű: Bowie egy életen át tartó útja önmaga felfedezése felé neked is irányt mutathat. Az őt lenyűgöző és teljes munkásságára kiható gondolatrendszerek és az itt ismertetett gyakorlatok téged is céltudatosabb, boldogabb élet felé vezethetnek. Bowie útkeresése egyszersmind az emberiség legbölcsebb tanításai előtt is kaput nyit.

MIÉRT DAVID BOWIE?

Bowie az elmúlt évszázad egyik legjelentősebb kulturális ikonjának számított. A mindnyájunk által ismert magabiztos, karizmatikus művész mögött sérült ember rejtőzött, aki fiatalon sehogyan sem találta helyét a világban. Elveszett és magányos volt, képtelen arra, hogy szeretetet adjon vagy kapjon. Belső fejlődése során végül mégis rátalált a boldogságra. Beengedte a szeretetet az életébe, s halálos betegségét is bátran és lelki békével{1} fogadta. Ennek nyomán született utolsó, a halállal szembenéző albuma, a Blackstar.

Vele foglalkozunk ebben a könyvben, nem a sugárzóan, lefegyverezően tehetséges, világhíres szupersztárral, hanem az élet nehézségeivel birkózó, magányosan sodródó fiatalemberrel, akinek égető szüksége lett volna támaszra és tanácsra.

Ha néha te is túl keménynek érzed az életet, nehezen találod meg helyed a világban, vagy érted meg, miért vagy itt, mire születtél, akkor Bowie küzdelme a tiéd is. Tanulhatsz a példájából.

Hogyan változtatott ezen a kétségbeejtő helyzeten, s került ki belőle megerősödve, megnyugodva? Hogyan fejlődött tovább és érett meg? Hogyan lépett túl korai felnőttkora életveszélyes kihívásain?

Azért tudok válaszolni erre a kérdésre, mert Bowie mindig nyíltan beszélt személyes fejlődése meglehetősen vegyes, mégis vezércsillagául szolgáló szellemi hátteréről.

Ha értelmét szeretnéd látni az életednek, Bowie sokat lendíthet törekvéseden, amennyiben az emberiség legnagyobb spirituális vezetőinél, bölcselőinél, lélekgyógyászainál, tudósainál és művészeinél keresett támogatást. Az ő nyomdokain járva a te utad is zökkenőmentesebbé válik.

A kötet tíz magvas életleckét tartalmaz önmagad felfedezéséhez.

HONNAN SZÁRMAZNAK A KÖNYV TANULSÁGOS LECKÉI?

Bowie rajongói tudják, hogy kulturális mindenevő volt: ugyanúgy kölcsönzött elgondolásokat a pantomimtól és a kabuki színháztól, francia sanzonokat kevert az angol varieté és a hard rock dalaival, vagy kevéssé ismert énekeseket és együtteseket támogatott. Élete értelmét keresve spirituálisan is számos ország, korszak és iskola bölcseletébe kóstolt bele.

A tibeti buddhizmust már azelőtt tanulmányozta, hogy utolérte a siker. Hajszál híján maga is buddhista szerzetesnek állt. A kérdések, amelyek felkeltették érdeklődését a buddhizmus iránt, más keleti vallások – a taoizmus és a zen – felé is hajtották, de Nietzsche filozófiájának, Carl Jung mélylélektanának, Albert Camus abszurd egzisztencialista írásainak is elmélyült olvasójává vált. Szenvedélyesen fürkészte a gnosztikus evangéliumok és a kabbala titkait, és eltöprengett Julian Jaynes nagy port kavart elméletén, amelyet a szerző A tudat szerepe a kétkamerás elme meghaladásában című művében fejtett ki. Könyvem alaposabban is szemügyre veszi ezt a szellemi horizontot. Kifejti, hogyan hatott mindez Bowie életére, majd elmagyarázza, miként segíthet neked is, kedves olvasó.

Nem akarlak behúzni a csőbe. Köztudott, hogy Bowie az önmegismerés útját járta, és ez megkerülhetetlen volt számára. Egész pályája arról tanúskodik, hogy a dalszerzést a spirituális fejlődés eszközének tekintette, hogy feltegye és megpróbálja megválaszolni az élet fundamentális kérdéseit.

NEKED VALÓ EZ A KÖNYV?

2002-ben, három évtizeddel azután, hogy kis híján buddhista szerzetesnek állt, így nyilatkozott Anthony DeCurtis újságírónak:

Őszintén hiszem, hogy eredeti kérdéseim fikarcnyit sem változtak. Mostanra megfogyatkozott a számuk, mégsem vesztettek jelentőségükből. Spirituális életem mindig is bensőséges kapcsolatban állt a dalaimmal.

Ennek az az oka, hogy nem vagyok ateista, ami folyamatosan zavar. Helyesbítek: majdnem ateista vagyok. Adjanak pár hónapot, és teljesen azzá leszek. Mentsváram-e ez, vagy olyan sarkalatos probléma, amivel muszáj foglalkoznom – ki tudná megmondani?

„Majdnem ateista” – sokan vagyunk így a mai világban. Nem hiszünk a felhők közt trónoló, ősz szakállú öregúrban, de a teljes hitetlenséggel sem tudunk zöld ágra vergődni. Bowie-hoz hasonlóan az alábbi nagy kérdésekkel birkózunk:

Mit keresek itt?

Ennyi az egész?

Mit kezdjek az életemmel?

Legnehezebb időszakainkban e nagy kérdések megválaszolása különösen sürgetővé válik. Ilyenkor talán valamelyest nyersebben fogalmazunk:

Mi a lényeg?

Miért olyan nehéz élni?

Mi a baj velem?

Miért nem lehetek olyan boldog, mint… akinél minden rendben? Nem úgy, mint nálam, örökös csődtömegnél.

Mindenki a maga módján fogalmazza meg ezeket a nagy kérdéseket. Néhányunknak kicsúszik a kezéből a gyeplő, mások elégedetlenek a sors kínálta lehetőségekkel, megint mások megkapták, amit akartak, csak éppen nem érik be ennyivel. Keveslik mindezt, és úgy érzik, több jár nekik, csak tudnák, mit tehetnének érte.

Ha úgy érzed, neked is ez a bajod, könyvem a segítségedre lehet.

Cinikus, tamáskodó népség vagyunk mi, majdnem ateisták. Gyanakvóan fogadunk mindent, ami babonaságnak, szemfényvesztésnek tűnik, és őszintén elborzadunk a szervezett egyházak által elkövetett esetleges igazságtalanságok láttán.

Kiindulásul tehát meg kell lennünk holmi mindenható istenség megkérdőjelezhetetlen parancsolatai nélkül. Mire támaszkodjunk akkor? Javaslatom, bármilyen furcsán is hangozzék, hogy hagyatkozzunk Bowie útkeresésének állomásaira. Biztosítalak, hogy beváltak.

Indulj el az általa kitaposott ösvényen, és hozd létre (ahogyan a tao is javasolja) a saját lenyűgöző, eredményes, felvilágosító életutadat.

MI JÓT HOZ EZ NEKED?

A könyvemben ismertetett és a gyakorlatok nyelvére lefordított gondolatrendszerek az elmúlt háromezer év legjelentősebb bölcselőitől származnak. Az idő őket igazolta, s ezt mondhatjuk el az idegtudomány legújabb eredményeiről is. Motivációs trénerként első kézből láttam, miként formálják át klienseimet.

Minden egyes olvasóm a maga útját járva személyre szabott jótéteményeket tapasztal majd. Általánosságban mégis kijelenthetem, hogy a gyakorlatok céltudatosabbá és boldogabbá tesznek.

Hadd fejtsem ki pontosabban, mit értek e fogalmakon. A boldogságot nézetem szerint az alábbi összetevőkre bonthatjuk:

Elégedettség: Ok nélküli örömérzés ahelyett, hogy külső, akaratunktól független tényezőktől várnánk ezt, s amely akkor sem hagy el bennünket, amikor rossz passzba kerülünk.

Kiegyensúlyozottság: Nyugalmunkat az élet nehézségei és kihívásai sem boríthatják fel.

Rugalmasság: Hajlékonyan követni a dolgok természetéből adódó állandó változásokat.

Belső derű: Egészségesebb viszony gondolatainkkal (kivált a béklyózó, kártékony fajtával) és érzelmeinkkel (főként a kellemetlenekkel).

Céltudatosságon a következőket értem:

Önismeret: Valódi mivoltunk feltérképezése.

Gyökereink: Hovatartozásunk megtartó tudata.

Értékrend: Pontosabb megfogalmazása, hogy mit tartunk igazán fontosnak, és kitartás az eszményeink mellett.

Életünk értelmének tisztázása: Tudatában kell lennünk, miért vagyunk itt, és miként szolgálhatunk környezetünk javára.

Azok az olvasóim, akik tudnak ezt-azt a buddhizmusról és a taoizmusról, átlátják a helyzet iróniáját, mivel egyik bölcseleti rendszer sem várna el semmit ettől a könyvtől, egyáltalán semmitől sem.

Hasznos tanács ez, amit később alaposabban is szemügyre veszünk majd. Megértem azonban, hogy mai célorientált, időhiányos világunkban tudni kívánod, mire számíthatsz ettől a kötettől. Ezért a fenti felsoroláshoz tanácsollak, kedves olvasóm, kipipálandó rubrikák helyett.

HOGYAN FORGASD EZT A KÖNYVET?

A David Bowie útja a bölcsességhez tíz fejezetre tagolódik. Mindegyik egy életleckét is tartalmaz, és további három részből áll:

• A Bowie által követett ösvény

• Az életlecke

• A te utad

Az első rész egy epizódot vagy kulcsfontosságú motívumot ismertet Bowie életéből. A második összefoglalja a levonható tanulságot. A harmadik az előbbiekből következő, számodra hasznos meditáció- és gyakorlatsorokat, továbbá egyéb önismereti technikákat ismertet.

1. FEJEZET: A KEZDETEK

Életlecke: Lépj rá önmagad felfedezésének útjára

Egy napon, amikor ellátogattam a Buddhista Társaságba, a lépcsőn lefelé menet sáfránysárga köntösbe öltözött férfiú jött szembe velem. „Engem keres?” – kérdezte tört angolsággal. Évekkel később jöttem rá, hogy kérdés volt, de akkor, tizennyolc évesen, kijelentésnek vettem: „Maga engem keres!”

(David Bowie, 2001)

Ki vagy?

Hol vagy?

Merre tartasz?

(Dzsigme Rinpocse mondta ezt, ő volt a sáfránysárga köntösű férfiú)

Csupán a szenvedés felfüggesztésére adhatok tanácsot.

(Buddha)

BOWIE ÚTJA

Négy évvel toplistás kislemezének megjelentetése előtt David Bowie behatóan tanulmányozni kezdte a buddhizmust, melynek tanai egész munkásságára és életére kihatással voltak.

Az ifjú David Roberts Jones 1965-ben ment fel először a Buddhista Társaság lépcsőjén. Nagy ígéretnek tartották, ebből azonban egyelőre semmi nem teljesedett be. Egy évre rá Bowie-ra változtatta a vezetéknevét. Négy év múlva jelent meg első sikerlemeze, a Space Oddity, majd újabb hét év elteltével bizarr kreatúrájával, Ziggy Stardusttal országos ismertségre tett szert.

Fontos körülmény, hogy a The Beatles-tagok két évvel később kezdtek el Walesben járni Maharisi Máhes jógi transzcendentális meditációs üléseire, ami egy csapásra a rivaldafénybe állította az addig ismeretlen keleti vallásokat.

Mikor az ifjú David Jones megérkezett a Buddhista Társaságba, nem a gyorsan múló szenzációt hajhászta. A maga útját járta, és le sem tért róla élete végéig. Már évek óta érdekelte a buddhizmus.

Terry, a bátyja – valójában csak a féltestvére – sok szempontból óriási hatással volt rá. Ő ismertette meg Jack Kerouac és a beatnemzedék munkáival. Ez az irodalmi csoportosulás az elsők között lelkesedett Nyugaton a buddhizmusért. David, aki már akkor is valósággal falta a könyveket, ekkor olvasta el Heinrich Harrer visszaemlékezéseit (Hét év Tibetben), valamint Lobsang Rampa tibeti lámákról írt memoárját (A lhászai doktor: egy tibeti gyógyító a háború viharában).

Az elsőből sok mindent megtudott Tibetről és a buddhizmusról. Az indiai brit fogolytáborból menekült osztrák hegymászó, Harrer Tibetbe ment, ahol a gyermek dalai láma tanítója lett. A másik könyv kissé más volt. Noha Lobsang Rampa tibeti szent embernek mondta magát, valójában Cyril Hoskin névre hallgató munkanélküli műtőssegéd volt Devonból. Természetesen semmi okunk kételkedni egy műtőssegéd okkult képességeiben, mindenesetre Hoskin munkája az írói képzelet terméke.

Mikor azonban Bowie 1965-ben belépett a Buddhista Társaság épületébe, sorsfordító találkozásra került sor. A sáfránysárga köntöst viselő, tört angolsággal beszélő férfiú Dzsigme Jongdong Rinpocse volt, aki Kelet-Tibet elhagyatott Kham tartományában született, s akiben kétéves korában ráismertek az újjászületett lámára. Ennek tudható be, hogy kora gyermekkorától a Bencsen kolostorban nevelkedett. Szerzetesek válogatott csoportjával Kínába kísérte a dalai lámát, amikor e végzetes látogatás során Mao Ce-tung kijelentette, hogy „a vallás méreg”. Röviddel ezután Kína a szerzetesek és szerzetesnők brutális üldözésébe kezdett. Sorra gyilkolta őket, a kolostorokat meg (Bencsennel együtt) lerombolta. 1959-ben Dzsigme Bhutánon keresztül Indiába menekült, innen pedig két másik lámával együtt az Egyesült Királyságba.

A találkozásukat követő két évben Bowie mestere lett. David hetente négyszer járt a Buddhista Társaságba. Dzsigme két lámatársával, Csögyam Trungpa Rinpocséval és Akong Rinpocséval a skóciai Eskdalemuirban Szamje Ling néven megalapította Európában az első tibeti kolostort, ahol Bowie is tanult.

Valójában 1967-ben azzal az elhatározással érkezett a Szamje Lingbe, hogy beáll a rendbe. Később így nyilatkozott erről: „Úgy volt, hogy egy hónapon belül leborotváltatom a fejem, és szerzetesi fogadalmat teszek.”

Így volt-e, vagy sem, nem tudjuk. Tény és való: megesett néhányszor, hogy provokatív kijelentéseket tett az újságíróknak, mert ezekkel könnyebben felkerült a lapok címoldalára, spirituális életéről ugyanakkor rendszerint komolyan és kimérten beszélt. Hogy mennyire volt komoly az elhatározása, miszerint felhagy a világi élettel, már soha nem tudjuk meg. Annyi bizonyos, hogy Mary Finnigan (egy ideig a házvezetőnője) vagy George Tremlett újságíró (első életrajzírója) tanúsítják buddhista tanulmányai elmélyültségét. És valóban, amikor Bowie megismerkedett az egyre népszerűbb Toni Viscontival, aki segítségére lehetett és lett is a karrierjében, nem stúdiókról és demókazettákról beszélgettek, hanem a buddhista tanokról. Ez hozta őket közel egymáshoz.

Visconti, aki egy életen át megőrizte érdeklődését a téma iránt, szintén Bowie őszinte elkötelezettségéről írt: „David mindent tudott a tibeti buddhizmusról. Fölöttébb kíváncsi természet volt, rengeteget olvasott, és ami egyszer elébe került, nem ment ki többé a fejéből.”

MIT KAPOTT BOWIE A BUDDHIZMUSTÓL?

Végül Dzsigme beszélte le a szerzetességről. Ez azonban nem annak a jele, hogy lebecsülte ebbéli szándékát, inkább az idők változásának hozadéka. Dzsigme másoknak sem javasolta a kolostori elvonultságot – később, mind ő, mind Csögyam Trungpa levetette a sáfránysárga köntöst –, mondván, hogy a modern életviteltől idegen ekkora elszigeteltség.

Noha Bowie ehelyett zenei pályára lépett, a buddhizmus kétségtelenül egész további életére rányomta a bélyegét. Egy 1997-es nyilatkozatában ezt olvassuk:

Végig megmaradt bennem az átmenetiség és mulandóság tudata, ami idővel létem sarkkövévé vált. Ne ragaszkodj semmihez, hiszen nem marad veled egy örökkévalóságig, éltedben vagy holtodban. Ami az elengedést is megkönnyíti, amennyiben anyagi javakról vagy fizikai dolgokról van szó.

Sokkal fontosabb létünk eredetének firtatása. Azt hiszem, az én spirituális utam erre vezet. Célja, hogy felderítsem a lelki kincsek lelőhelyét, ahogyan azt is, mi köt engem az egyetemes rendhez. Az efféle kutakodás egész életet igényel.

A buddhizmus két tanítása hatott rá a leginkább:

Mulandóság: minden átmeneti.

Meg kell keresnünk létünk alapját, ez önmagunk felfedezésének ösvénye.

E kettő közül az első a nyilvánvalóbb az életműben. Bowie egyik leghíresebb dala a „Változások”. És valóban, pályája során gyakran váltott stílust és karaktert. Könyvemben mégis inkább a második összetevőre, az önvizsgálat ösvényére koncentrálok, ami téged is elindíthat utadon.

Az önismeretre törekvés nem kizárólag buddhista elvárás, éppenséggel közös jegye a világ nagy bölcseleti rendszereinek; akkor is, ha némelyek állításai ellentmondanak egymásnak. Bowie számos ilyen iskola tanulmányozásával tágította szellemi szemhatárát, így nyerhette el belső küzdelmei jutalmát, a boldogságot.

Dzsigmével való találkozását többször is felidézte. Egy ízben külön hangsúlyozta: képtelen volt elviselni, hogy a szelíd kérdés – „Engem keres?” – kérdésként hangozzék el. „Állító mondatra volt szükségem” – tette hozzá. De hát miért keresett gurut? Miért kellett ez neki? Nos, azért, mert már tizennyolc éves fejjel belekezdett a „rémítő spirituális keresésbe”, hogy egy későbbi megfogalmazását idézzem. Már ekkor léte eredetét kutatta. Olvasmányaiból tudta, hogy a buddhista önmegismerés útja értelmesebb élet felé vezérli, s ennek nyomán jobban megérti, kicsoda ő valójában, és hogyan találja meg helyét a világban. Dzsigmétől is hasonló válaszokat remélt, ő azonban ehelyett három kérdést intézett hozzá:

Ki vagy?

Hol vagy?

Merre tartasz?

ÉLETLECKE: INDULJ EL MÁRIS ÖNMAGAD FELFEDEZÉSÉNEK ÚTJÁN

Amiként Neónak a Mátrix című filmben, a mi valóságunk sem olyan magától értetődő, mint gondolnánk. Énérzékelésünk, a „Ki vagyok?” kérdésre adott válaszunk eleve elhibázott. Igaz valónkat akkor ismerhetjük meg, ha képesek vagyunk önmagunk kiteljesítésére, a teljes életre.

Bowie nem akárkivel találkozott. Újjászületett lámaként, buddhista mesterként Dzsigmét mélységes tisztelet övezte. A tan nemzedékről nemzedékre, mesterről tanítványra öröklődött át a századok folyamán, s ő volt egyik közvetítője. Noha egy ősi hagyományt vitt tovább, az 1960-as évek derekán gyakorlatiasabb meggondolásokat is tekintetbe kellett vennie. Idegenben, ahol tibeti megbecsültségnek alig akadt hírmondója, egy kávézóban kellett munkába állnia a betevőért.

Egyszer felidézte beszélgetését egy munkatársával, aki félrehallotta vagy szándékosan rosszul mondta ki a nevét: „Szóval, Jimmy, mi is az a buddhizmus?” „A szenvedés vége.” „Jaj, Jimmy, ide nekem a buddhizmust!”

Hát, igen. Valamennyiünknek elkelne kicsivel kevesebb szenvedés.

A buddhizmus, kivált nyugati formájában, nem vallás a szó általunk megszokott értelmében. Nincs istene, akit imádjunk, nincsenek betartandó parancsolatai. Inkább a lélektan egy változata, amely az elmével dolgozik.

Buddha lényegében azt hirdette, hogy az élet szenvedés, az emberek boldogtalanságra, elégedetlenségre és csalódásra hajlamosak, egyúttal javaslatokat tett e panaszok elmulasztására. Neki beváltak, mondta, akkor miért ne próbálják ki mások.

A buddhizmusnak számos iskolája létezik, mivel azonban ismerjük Bowie mestereit, azt az ágát kell megismernünk, amelyik rá is hatott. Nem más ez, mint az elsősorban a meditációra építő kagyü hagyomány, amit gyakorlati vonalnak is szokás nevezni (a meditációt értve a gyakorlaton).

Mennyiben mérsékli a szenvedést a meditáció? Nos, az önvizsgálat és önmagunk felfedezése révén. Az elmélyült önismeret azután hozzásegít a minket körülvevő világ jobb megértéséhez.

Más tanítványoktól tudjuk, hogy Dzsigme három kérdést szokott feltenni az újoncoknak:

Ki vagy?

Hol vagy?

Merre tartasz?

Elsőre nem tűnnek nagy valaminek. Ám akár érdekel minket a buddhizmus, akár nem, ezek a legfontosabb kérdések, amelyeket feltehetünk magunknak.

Motivációs trénerként arra buzdítom klienseimet, hogy egy időre ne foglalkozzanak mindennapos gondjaikkal, hanem helyettük válaszolják meg ezeket az alapkérdéseket. Minél egyértelműbbek a válaszok, annál könnyebben kerülik majd ki az élet zátonyait és buktatóit.

Ennek ellenére az emberek többsége nem is gondol velük. Jim Rohn önsegítő szerző és előadó, a személyiségfejlesztés nagypapája írta egyszer: „Az emberek többsége több időt tölt vakációja, mint élete megtervezésével.”

Igaz ez a te esetedben is? Nagy valószínűséggel igen.

Jobban meggondolva: nem tűnik ez kissé furcsának? Szerintem igen. Kivált, mert a századok során igen-igen bölcs elődeink ecsetelték az önvizsgálat és önismeret jótéteményeit.

Bowie a buddhizmus mellett ugyanerre a tanácsra bukkant a filozófus Nietzsche és a lélekgyógyász Jung, valamint a gnosztikus evangéliumok beható tanulmányozásakor. De az „ismerd meg önmagadat” felszólítás ugyancsak elhangzik Szókratésznél, a konfucionizmusban, hinduizmusban, a Ji-Csingben, a kereszténységben („Mert az isten országa közöttetek van.”{2}), valamint az iszlámban („Akik ismerik magukat, ismerik az Urat.”{3}).

Függetlenül attól, e hagyományok hisznek-e istenben – és ha igen, egyben vagy többen, vagy egyáltalán nem gondolnak vele –, kivétel nélkül az önvizsgálat felbecsülhetetlen értékére tanítanak. Már maga a tény, hogy egyébként egy sereg másban különböznek, ebben az egyben azonban egyhangúlag egyetértenek, a kérdés rendkívüli fontosságát hangsúlyozza.

Miért kerüli akkor az emberek többsége, hogy magába nézzen; miért nem akaródzik feszegetnünk, hogy kik vagyunk, miért nem merjük feltenni az élet nagy kérdéseit? Talán mert valamennyien túlságosan elfoglaltak vagyunk ahhoz, hogy ilyen súlyos problémákkal birkózzunk, s átfogó képet igényeljünk a világról hétköznapi gondjaink rendezése helyett. Az is lehet persze, hogy sejtjük, kifognának rajtunk. Jobb akkor nem is gondolnunk rájuk.

Gyanítom azonban, ha eddig eljutottál ebben a könyvben, megérdemled, hogy időt találj a kérdezésre. Ígérem, a segítségedre leszek. Egyenes beszédet is ígérek. Egyszerű gyakorlatokkal tisztázzuk, ki is vagy valójában; hogyan váltál azzá, aki jelenleg vagy; mit tartasz igazán fontosnak; hogyan tudod összhangba hozni értékrendedet az életeddel; hogyan tudod ezt megtölteni értelemmel.

Beljebb hatolva a meditáció révén juthatsz még mélyebb lelki régiókba, miközben eltakarítjuk az útból a földi halandók szokásos tévhiteit, hogy megértsd éned{4} igazi természetét. Így enyhíthetsz szenvedéseiden, és teheted derűsebbé, boldogabbá napjaidat.

VALÓJÁBAN MI IS AZ A VALÓSÁG?

A buddhizmus alapgondolata, hogy tévesen érzékeljük a világot. Hadd hivatkozzam az érthetőség kedvéért itt egy kultfilmre, a Mátrixra. Ebben a mozidarabban Morpheus (Laurence Fishburne) feltárja Neo (Keanu Reeves) előtt az igazságot: nem a valóságban élt eddig, hanem egy konstruált kibertérben.{5}

Morpheus közlése nagyjából párhuzamba hozható a buddhista tanokkal, azzal a különbséggel, hogy a külső valóságra vonatkozik, míg a buddhizmus belsőnkről beszél.

A „ki vagy?” ezért jóval mélyenszántóbb kérdés, mint első pillantásra hinnénk. Mikor egy buddhista mester erre kérdez rá, nem afféle válaszokat vár, mint hogy „könyvelő vagyok a Leedsnél” vagy „állatbarát egyéni vállalkozó”. Arra kíváncsi, mi született a testbe, amely téged hordoz, miként érzékeled „énedet”, hol székel ez az „én” (legyen bármi), és hogyan viszonyul a külvilághoz.

A buddhizmus három alapvető pontban kérdőjelezi meg a hétköznapi énfogalmat:

1. Nem létezik állandó én; mint minden más az univerzumban, ez is folyamatos változásban van.

2. Nincs itt semmiféle főnök. Tévedsz, ha azt hiszed, hogy ura vagy a történéseknek.

3. Nincs elkülönült én, elválaszthatatlan szálak fűznek az univerzum egészéhez.

Az első kitételt a legkönnyebb megérteni. Tudjuk, hogy „mások vagyunk” éhesen, fáradtan, hajszoltan vagy ittasan.

A második már zavarba ejt, a harmadik pedig egyenesen elhibázottnak tűnik; naná, hogy különálló egyéniségek vagyunk. Amint azonban a 8. fejezetben látni fogod: ha elfogadod mindhárom kijelentést, enyhülnek szorongásaid és kínjaid, és boldogabban élhetsz. Egy próbát legalábbis megér a dolog.

Ez lesz tehát a hozzáállásunk ebben a könyvben. Nem állok elő eget verően új igazságokkal, mindössze együtt kipróbálunk néhány elképzelést és módszert, hátha a te esetedben is beválnak. Buddha is így közeledett a valósághoz. Egyszer a jóról és rosszról vallásos vezetőkkel folytatott vitájában a következőt mondta: „Úgy tekintek a jó és a rossz megítélésére, mint a sárkányok kígyózó táncára” (A negyvenkét fejezet szútrája). Egyedül az érdekelte, mi alkalmas a szenvedések csökkentésére. Ő is csak a gyakorlati hasznosságra törekedett, ennek ellenére a századok során bonyolult vallás épült e köré az egyszerű gondolat köré. A közelmúltban a nyugati buddhisták kagyü vonala volt az, amely lebontotta e rárakódott rétegeket. Ez az iskola arra buzdította követőit, többek között Bowie-t is, hogy azt használják fel a tanból, ami beválik számukra. Nem szükséges hinniük istenben vagy démonokban, sem gyertyákat gyújtaniuk, imádkozniuk és arcra borulniuk.

Elég kipróbálniuk a századok folyamán bevált módszert a boldogabb életre. Tégy hát te is egy próbát.

Vágjunk is bele. Könyvem ugyanis csak részben szól Bowie-ról. Részben az életét formáló szellemi hatásokkal foglalkozik, mindenekelőtt azonban azzal, miben lehet ez segítségedre saját életutadon.

A TE UTAD

A könyv gyakorlatai közül legfontosabb a meditáció. Ideje megismerkednünk ennek mikéntjével, és megválaszolnunk, mire való.

A buddhizmus Bowie által követett formáját, a tibetiek kagyü vonalát gyakorlati hagyománynak is szokás nevezni a gyakorlás (vagyis a meditáció) sarkalatos szerepe miatt. Ismerkedjünk meg tehát ennek módjával.

Gyakorlat: Lélegző meditáció

Nagyjából öt percig végezzük. Felszerelkezhetsz órával, de az időérzékedre is hagyatkozhatsz. Nem az öt perc a lényeg.

Ülj le kényelmesen, törekedj az „ellazult éberség” állapotára. Mit értek ezen? Fontos, hogy kényelembe helyezd magad, de ne annyira, hogy elszunyókálj. Legyél éber, stresszelés és görcsölés nélkül.

Próbáld ki ezt: ülj egyenes háttal, és képzeld el, hogy bábu vagy, amelyet a feje búbjára erősített dróttal mozgat vigyázva a bábos. A fejed így felemeled, a hátad azonban nem emelkedik vele. Ha segítségedre van ez a vizualizáció, folyamodj hozzá. Ha nem, felejtsd el azonnal, és csak ülj egyenes derékkal.

Hunyd be a szemed, és összpontosíts a légvételeidre. Mit jelent ez? Nos, egyszerűen ennyit: tudatában vagy annak, hogy lélegzel. Figyeld meg belégzésedet, aztán a kilégzésedet, majd rendre az újabbakat és újabbakat. Hangolódj rá légzésed ritmusára.

Ennyi az egész. Folytasd ezt körülbelül öt percig, azután nyisd ki a szemed.

Ha ez volt az első meditációd, több kérdésed is lehet (esetleg akkor is, ha nem először meditálsz).

Kérdés: Honnan tudjam, hogy helyesen koncentrálok-e a légzésemre?

Van, aki az orrán átáramló levegőt érzékeli inkább, mások a garat mentén beáramlót. Megint mások hasuk emelkedésére és süllyedésére figyelnek. Ha szokatlannak találod, hogy a légvételeidre figyelj, tedd a kezed a hasadra, hogy érezd légzésed ritmusát.

Kérdés: Miért olyan fontos, hogy a lélegzetemre koncentráljak?

Kétféle válasz adódik:

1. Nincs rá semmiféle magyarázat. Az a fontos, hogy megmaradj a jelen pillanatban. Ez így azonban kissé elvont. A légzést amolyan tájékozódási pontnak használjuk, amire könnyű odafigyelni, más szerepe azonban nincs.

2. Azért éppen a légvételeinkre összpontosítunk, mert a levegő életbe vágóan fontos számunkra, holott rendszerint nem veszünk róla tudomást. A meditáció értékes pillanataiban tehát fontos életfunkciót tudatosítunk. Nem orvosi értelemben, noha hálával és kíváncsisággal tekintünk e bámulatos, nélkülözhetetlen életműködésre.

Válassz e két válasz közül tetszés szerint.

Kérdés: Miért olyan fontos megmaradni a jelen pillanatban?

Ennek megint csak két oka van:

1. Azért, mert a múlt és a jövő a „szükségtelen gondolatok” lelőhelye, hogy Dzsigme szavait idézzük. Rengeteg időt töltünk a jelentől elrugaszkodva, a jövőért aggodalmaskodva vagy a múlton borongva. „Nézz vissza, éld újra, bánd meg” – mondják erre némely pszichológusok, és jól beszélnek, mert a múltba nézve általában nem a sikereinket ünnepeljük, hanem a sebeinket nyalogatjuk. Azt vesszük számba, mi siklott félre. Ahogyan a jövőből is leginkább az érdekel minket, mi romolhat el.

Hasznos elvonatkoztatási képesség az időnek ez a kiterjesztése. Hozzásegít, hogy tanuljunk a múlt tapasztalataiból, és megtervezzük a jövőnket. Időnként erről is van szó. Gyakran megesik azonban, hogy nyomasztanak egykori hibáink (anélkül, hogy okulnánk belőlük), és félünk a jövőtől (noha mit sem teszünk az elképzelt katasztrófa elhárítására). Minderre tökéletesen ráillik a „szükségtelen gondolat” megjelölés. A jelenbe helyezkedve megtakarítjuk magunknak ezeket a haszontalan, kellemetlen pillanatokat.

2. Azért, mert a jelen pillanat ad lehetőséget önmagunk felfedezésére. Ennek egyik alapvető módszere a maguk jelenvalóságában nézni a dolgokat, miközben ellenállunk a gyarló emberi ösztönnek, hogy elmeneküljünk a valóság elől, és mindenféle mással kössük le figyelmünket. Holott minden a jelenben mutatja meg igazi arcát.

Kérdés: Mi történik, ha elalszom?

Semmi gond. Ha elnyom az álom pár perccel azután, hogy behunyod a szemed, és a légzésedre összpontosítasz, kézenfekvő, hogy nem aludtad ki magad. Belehelyezkedtél ugyan a jelen pillanatba, ez azonban a kimerültségedről tudósított téged. Ha teheted, szunyókálj hát egyet.

Ha viszont minden egyes alkalommal elalszol meditálás közben, ez arra int, hogy igyekezz akkor meditálni, amikor nem ragad le a szemed az álmosságtól. Amennyiben nem találsz erre megfelelő időpontot, egyértelműen a napirendeddel, és nem a meditációval van bajod. Vizsgáld felül, eleget alszol-e.

Gyakorlat: A gondolatok tudomásul vétele

Most újra meditálunk, ezúttal azonban a gondolatainkra figyelünk.

Ha nem meditáltunk már régóta, elmondhatjuk, hogy a legelső meditációt szokták megzavarni a gondolatok. Noha a felszólítás, hogy egyedül a légzésünkre figyeljünk, meglehetősen egyszerűnek látszik, kivitelezni annál nehezebb, mondhatni, a lehetetlennel határos. Behunyjuk a szemünket, az első, majd a második légvételünkre fókuszálunk, hanem aztán máris színre lép egy gondolat: mi legyen vacsorára. Ezt követően azon tépelődünk, nem fúr-e egyik munkatársunk, vagy, teszem azt, megpróbálunk visszaemlékezni egy tíz éve látott vígjáték szereplőjének nevére, ami sehogyan sem jut az eszünkbe. Mire rájövünk, hogy elfeledkeztünk a légzésünkről, már vagy a tizedik gondolatnál tartunk a többpercnyi gondolatfolyamban.

Ilyenek vagyunk.

Pontosabban: így működik az elme.

Ezért mondta azt a modern világról az egyik buddhista mester, hogy „félrevezette a gondolat”. Életünk nagy részét efféle „szükségtelen gondolatokkal” töltjük. Önmagunk felfedezésének ösvényén fontos, hogy jobban megértsük, hogyan dolgozik az elme. Bármi legyen is meditációnk tárgya, alig kezdünk bele, akaratunk ellenére is elözönlenek minket az oda nem illő gondolatok.

A gyakorlatra vonatkozó instrukciók ugyanazok. Ülj le kényelmesen, ellazulva, de éberen. Hunyd be a szemed. Koncentrálj a légzésedre, a be- és kilégzésre, aztán a következőkre. Hangolódj rá légvételeid ritmusára, és maradj is meg emellett.

Ezúttal valahányszor észreveszed, hogy elkalandozott a figyelmed, és már nem a légzésed köt le, hanem ezen vagy azon gondolkodsz, egyszerűen mondd magadban (ne mondd ki hangosan): „gondolat”, aztán térj vissza ki- és belégzéseidhez. Öt perc után nyisd ki a szemed, és gondold át, mi történt.

Kérdés: Honnan tudjam, gondolkodom-e?

Mikor elkezdtem a meditációt oktatni, meglepetésemre akadtak olyan újoncok, akik arról számoltak be, hogy cseppet sem zavarták meg őket gondolatok, és sikerült végig a légzésükre összpontosítaniuk. Nem hittem a fülemnek. Belekerült egy időbe, mire rájöttem, hogy nem fejlett lelkekkel állok szemben, hanem olyan hétköznapi emberekkel, akiket annyira elborítottak a gondolatok, hogy észre se vették, mi a helyzet.

Tisztázzuk, mi is az a gondolkodás. Nem szűnő monológ, kommentár ez, nem arról van szó, hogy „hangokat hallunk” a fejünkben.

Ha elunjuk a meditációt, az még nem gondolat, mindössze jelenbeli történés. Amint magunkkal kezdünk beszélni arról, hogy unatkozunk, az viszont már gondolkodás. Például: „Uramatyám, de unalmas ez a meditációs móka! Lehet persze, hogy nem jól csinálom. Mióta tart? Abbahagyhatom végre? Jobb dologra is felhasználhatnám az időmet.” De ha a meditáció kezdetekor megszólal egy kocsi riasztója, az nem gondolat, hanem közvetlen tapasztalat a jelenben. Az sem, ha idegesít minket a sziréna vijjogása, pusztán csak bosszúság. Ellenben amikor siránkozni kezdünk magunkban, hogy ekkora ricsajban képtelenek vagyunk meditálni, netalán bosszút esküszünk a tulajdonos ellen, vagy mindennek elmondjuk az alávaló gazfickót, majd pedig azt kívánjuk, ne élnénk ilyen zajos helyen – nos ezek már gondolatok a javából.

Néhányan annyira hozzászoktak ehhez a belső beszédhez, hogy összetévesztik a való élettel, holott csupán kommentár arról. Amikor megértjük a különbséget a közvetlen tapasztalás és az ettől eltávolító, nem szűnő belső halandzsa között, az életünk megtelik elevenséggel.

Idézd fel múltad egyik olyan különleges epizódját, amelyről elmondhatod: „Soha semmit nem éltem még át ekkora erővel.” Nagy valószínűséggel olyan futó, nagyszerű pillanat volt ez – egy gyermek születése, kötélugrás –, amikor az élménnyel együtt járó érzés ereje elhallgattatta a belső kommentár locsogását.

Mi lenne, ha mindig így élhetnél? Jó, lehet, hogy ez kissé ijesztően hangzik. Mondjuk inkább azt, mit szólnál hozzá, ha gyakrabban ismétlődnének a hasonló lelkiállapotok? A rendszeres meditáció hozzásegít ehhez. Megtanulod, hogyan alakíts ki egészségesebb kapcsolatot gondolataiddal, hogy többé ne árasszanak el, és fecsegésüket elcsöndesítve közvetlenebb, örömtelibb viszonyba kerülj a valósággal.

Gyakorlat: Hogyan veszed észre, mikor ítélkezel?

Ez a gyakorlat hasonlóképpen zajlik, mint a gondolatok elcsitítása, csak éppen egy-egy gondolat felismerésekor meg kell vizsgálnod, nem tartalmaz-e ítélkezést. Amennyiben nem ez a helyzet, annyit mondasz csak magadban, hogy „gondolat”, és ismét a légzésedre koncentrálsz. Ha viszont igen, nyugtázd a dolgot azzal, hogy „gondolat, ítélkezés”, és folytasd a meditációt.

Az ahhoz hasonló gondolatok, mint: „Uramatyám, de unalmas ez a meditációs móka! Lehet persze, hogy nem jól csinálom” – vagy: „Jobb dologra is felhasználhatnám az időmet” – egytől egyig ítéletet is tartalmaznak. A „Mióta tart? Abbahagyhatom már?” ellenben nem.

Folytasd ezt öt percig, aztán vizsgáld felül, mi történt.

Mostanra vagy meglepődtél kissé, vagy egyik döbbenetből a másikba esel, látva, milyen nehéz felhagyni a gondolkodással. Na és, hogy mennyi bennünk az előítélet. (Nem csak benned!)

A dolog nyugtázása és fokozatos visszafogása mégis sokat használ. Kezdd azzal, hogy nem ítéled meg magad folytonos ítélkezésed miatt. Megint nem jóról és rosszról van szó; nem arról, milyennek kellene lenned, hanem arról, hogyan legyél kíméletesebb mind magadhoz, mind másokhoz.

Dolgozz hát tovább ezen.

Gyakorlat: Vedd észre az ítélkezést a mindennapokban

Szánj rá egy órát naponta, amikor azt figyeled, ítélkezel-e, vagy sem. Lehetőleg olyan időpontot válassz, amikor elmész hazulról, de a tévézés, nassolás vagy forró italok kortyolgatása is tökéletesen megfelel.

Ítéletet hordozó gondolatok például a következők:

• Ez egy nagyszerű kávé.

• Miért késem el mindig?

• Milyen ember az, aki ilyen rémséges zakót hord?

• Borzasztó a kiszolgálás ezen a vonaton.

• Ma még rosszabb idő van, mint tegnap.

• Jobb is lehetne a tévéműsor.

• Azt hiszem, a Jóbarátok harmadik évada volt a legjobb.

• Nézd meg, merre mész, te idióta.

• Elképesztő, milyen pocsék ez a beszámoló.

Bármely gondolat, amely összehasonlítást tartalmaz, vagy valamiféle mércéhez hasonlít, egyúttal ítélkezés is. Lehet ez pozitív vagy negatív.

Vizsgáld felül, mi történt

Megvan már az első segédeszközöd: minden ítélkezés nélkül megmaradni a jelen pillanatban. Tudod azonban, hogy egyelőre nem megy fényesen a dolog. Eddig rendben is van. Senkinek sem megy. Amennyiben becsületesen felméred, hol tartasz, építhetsz rá a továbbiakban.

Mikor klienseim új készségeket vagy viselkedésmintákat tanulnak, fontos, hogy meg tudják becsülni előrehaladásuk mértékét. A következő visszacsatolásos helyzetfelmérés – a legegyszerűbb és leginkább átlátható azok közül, amelyeket ismerek – az Egyesült Államok Hadseregének bevetés utáni összegzése:

Mit várt, mi történik?

Mi történt ténylegesen?

Mi a különbség a kettő között?

Furcsának tűnhet ugyan, hogy a hadseregre hivatkozom egy buddhista meditáció magyarázatára, a fenti kérdések mégis fölöttébb hasznosak lehetnek fejlődésed felmérésében. Vegyük példának az imént ismertetett meditációs formát.

Mit vártál tőle? Azt, hogy a légzésedre összpontosíts.

Mi történt ténylegesen? Nem tudtál koncentrálni, mert folyvást elkalandoztak a gondolataid.

Mi volt a különbség? Ezen érdemes elgondolkodni. A könyvben előrehaladva többször is feltesszük és megválaszoljuk majd ezt a kérdést, fontos azonban, hogy előbb te töprengj el róla.

A te utad előre vezet

Az előbbi gyakorlatokat elvégezve próbálkozz meg a következővel:

1. Meditálj naponta három percet úgy, hogy közben észleled gondolataidat és ítéleteidet. Ha ennél több időd is jut rá, annál jobb, de nem szeretném, ha bárki időhiányra hivatkozva hagyna ki alkalmakat. Ez az összes teendőd: leállítani az elmét, amikor gondolkodni vagy ítélkezni próbál, aztán szelíden visszakormányozni figyelmedet a légzésedre. Valahányszor sikerül, úton vagy egy értékes készség elsajátítása felé.

2. Tűnődj el azon, miért olyan nehéz nekünk, embereknek akár rövidebb ideig is egyvalamire (például a légzésünkre) koncentrálnunk, anélkül hogy gondolataink megzavarnának minket. Mit árul el ez neked a gondolkodás természetéről?

3. Próbálj meg naponta egy ideig nem ítélkezni, vagy legalább észlelni, amikor erre készülsz.

4. Tedd fel magadnak a kérdést: „Ki vagyok, amikor nem mondok ítéletet?” Tetszés szerint másként is fogalmazhatsz, például: „Ki vagyok, amikor nem állítok fel rangsort semmiben?” vagy „Ki vagyok, ha nincsenek rokon- és ellenszenveim?” A megfogalmazás módjától függetlenül töprengj el ezen a kérdésen egy hétig.

2. FEJEZET: SZÜKSÉGLETEINK

Életlecke: Törődjünk kielégítetlen szükségleteinkkel

Mindenfelől ezt hallani: „Hát igen, az én családomban senki nem százas.” Nos, az enyémre ez sokszorosan igaz. Nem lódítok, skacok. Szeretteim vagy most jönnek ki a sárga házból, vagy épp beutalják őket oda. Ha nem, hát alulról szagolják az ibolyát.

(David Bowie, 1976)

Rideg otthon volt… David úgy élt, mintha ott se lett volna. Szeretetnyilvánításnak se híre, se hamva. Nem volt ez igazi család, mindössze többen húzták meg magukat egy fedél alatt.

(Bowie gyerekkori barátja, Dudley Chapman)

A gyermekkor kisvilága otthonos környezetével a nagyvilág modellje. Minél inkább rányomja bélyegét a család a gyermekre, annál inkább ott érzi majd felnőtt életének tágasabb keretei között is a korábbi miniatűr valóságot.

(Carl Jung: A pszichoanalízis elmélete)

BOWIE ÚTJA

Mit keresett Bowie a Buddhista Társaság lépcsőjén? Menedéket a családját sújtó sokféle elmebetegség elől, mert attól félt, hogy egy napon ő is hasonló sorsra jut.

Legközelebb, amikor felmész a YouTube-ra, nézz utána egy emberileg roppant emlékezetes eseménynek. 1979 egyik nappali beszélgetős műsorában David Bowie-t Mavis Nicholson kérdezgeti. Eddigre rég túl van a nagy felháborodást keltő Ziggy Stardust perszónán: jól fésült, tökéletesen szalonképes fiatalember. Nem meredezik a fején vörös lobonc, nincs kifestve. A haján nincs semmi feltűnő, zakót és nyakkendőt visel. Felhívom a figyelmet, hogy ez idő tájt a média még holdkóros különcként kezeli. Amikor az idősebb nemzedék képviselői készítenek vele riportot, nehezen tudják elrejteni megdöbbenésüket vagy éppenséggel megvetésüket, amit ez a fennálló rendre fittyet hányó ufó kelt bennük. Aki tudatosan mossa el nemi hovatartozása határait egy olyan korban, amikor a téma tabunak számít.