A tanár úr

Bedő Éva

A Tanár úr

Bedő Éva

Copyright © Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

Regénytrilógia

I. Ki lakik a hid alatt?

II. Idézetek a szalvétákon

III. Kisüt a Nap

Kisüt a Nap

1. fejezet – Az árvaház kapujában

A DNS-vizsgálat eredménye három hét múlva érkezett meg, és amikor Péter bekopogott Sándor szobájának ajtaján azzal a hivatalos borítékkal a kezében, a keze annyira remegett, hogy alig tudta kinyitni.

– Megegyezik – mondta Péter, és a hangja elcsuklott a meghatottságtól. – Tanár úr, ő a maga lánya.

Sándor térdre rogyott, nem az erő hiányától, hanem attól a érzelem hullámtól, ami hetek, hónapok óta felgyülemlett benne, és most egyszerre tört ki – zokogás, ami egyszerre volt fájdalom és öröm, megkönnyebbülés és félelem, mindaz, amit egy ember képes érezni egyetlen pillanatban.

A gyámhatósági eljárás, hála Péter kitartó segítségének és annak, hogy Sándornak immár volt igazolható jövedelme és egy állandó szállása – Péter külön elintézte, hogy hivatalosan is bejelentett lakosa legyen a szállónak, amíg saját lakást nem talál –, viszonylag gyorsan lezárult. Két héttel a vizsgálat eredménye után Sándor kezében tartotta a hivatalos papírokat, amik feljogosították arra, hogy elmenjen a lányáért.

Az árvaház egy kétórányi vidéki kisvárosban volt, egy régi, de gondosan karbantartott épületben, amit magas kerítés vett körül, és aminek a kapuja fölött egy tábla hirdette: „Napsugár Gyermekotthon."

Sándor Péter kocsijában ült – a férfi ragaszkodott hozzá, hogy elvigye, mondván, egy ilyen napon nem szabad, hogy Sándor egyedül utazzon –, és a keze remegett az egész út alatt, ahogy a táj elszaladt mellette az ablakon túl.

– Mi van, ha nem emlékszik rám? – kérdezte hirtelen, ahogy közeledtek a célhoz. – Fél éve, majdnem egy éve nem látott. Mi van, ha annyira megváltozott, hogy...

– Egy gyerek sosem felejti el az apját, aki szerette – mondta Péter nyugodtan, a szemét az útra szegezve. – Talán néhány percbe telik, mire újra megszokja a jelenlétét, de a szeretet, ami köztetek van, nem tűnik el ilyen könnyen.

Sándor bólintott, próbálva hinni a szavaknak, bár a szíve olyan hevesen kalapált, hogy szinte fájt.

Az intézmény bejáratánál egy középkorú nő fogadta őket, aki bemutatkozott, mint az otthon vezetője. Az irodájába vezette őket, ahol átvizsgálta a papírokat, majd hosszan beszélt Sándorral a gyermek jelenlegi állapotáról, a szükséges átmeneti időszakról, a további támogatásról, amit az intézmény felajánlhat.

Sándor alig tudott figyelni a szavakra, a szíve és az elméje már a folyosó túlsó végén járt, ahol – ahogy mondták neki – Zsófi éppen a többi gyerekkel játszott a közös szobában.

– Készen áll? – kérdezte végül a nő, látva Sándor türelmetlenségét, amit hiába próbált leplezni.

– Igen – mondta Sándor, a hangja alig volt több suttogásnál.

Végigmentek egy hosszú folyosón, aminek a falait gyerekrajzok díszítették, és Sándor szíve minden lépéssel hevesebben vert, amíg végül megálltak egy ajtó előtt.

– Zsófi – szólította meg a nő, ahogy benyitott –, van itt valaki, aki nagyon szeretne látni téged.

Sándor belépett az ajtón, és egy pillanatra minden megállt körülötte – a szoba, a többi gyerek, az egész világ elhomályosult, ahogy megpillantotta a kislányt, aki egy kis asztalnál ült, éppen egy rajzot színezve.

Zsófi felnézett, és egy hosszú, feszült pillanatig csak nézte az ajtóban álló férfit, mintha nem hinné el, amit lát.

– Apa? – suttogta végül, a hangja bizonytalan volt, tele kétséggel és reménnyel egyszerre.

– Itt vagyok, kicsim – mondta Sándor, a könnyek már szabadon folytak az arcán, ahogy letérdelt, hogy a lánya szintjén legyen. – Eljöttem érted.

Zsófi egy pillanatig még habozott, mintha félne, hogy csak álmodik, aztán hirtelen felpattant, és teljes sebességgel rohant felé, a karjaiba vetve magát olyan erővel, hogy Sándor kis híján hátraesett.

– Apa! Apa, te vagy az! – zokogta a kislány, a karjait szorosan az apja nyaka köré fonva, ugyanúgy, ahogy azon a régi, napsütötte délutánon a parkban.

Sándor magához ölelte, olyan erővel, mintha soha többé nem akarná elengedni, és a könnyei szabadon folytak, ahogy belélegezte a lánya haja illatát, ami valahogy ugyanolyan maradt, mint emlékezetében.

– Annyira hiányoztál – suttogta a hajába. – Annyira, de annyira hiányoztál.

– Én is kerestelek – zokogta Zsófi. – Minden este vártam, hogy eljössz. Mondtam nekik, hogy te biztos eljössz értem, csak idő kell hozzá.

Sándor szíve összeszorult ezekre a szavakra, tudva, milyen hosszú idő telt el, mennyi szenvedésen ment át a kislánya, miközben ő is a saját poklát járta.

– Sosem adtam fel – mondta, és hátrahúzódott egy kicsit, hogy a szemébe nézhessen. – Minden nap gondoltam rád, minden egyes nap. És most már itt vagyok, és soha többé nem hagylak el.

Zsófi bólintott, a könnyei között is halvány mosoly jelent meg az arcán, és Sándor, ahogy nézte azt a kis arcot, amit annyira szeretett, és amit annyira féltett elveszíteni örökre, most először hónapok óta érezte úgy, hogy a világ, bármennyire is kegyetlen volt vele az elmúlt időben, végül mégis megadta neki azt, amiért a legjobban imádkozott.

Megmondtam – szólalt meg Anakael halkan, a háttérben, ahogy Sándor és Zsófi egymást ölelve zokogtak a szoba közepén. Amikor, nem ha.

Sándor csak bólintott, képtelen volt bármit is mondani, csak szorosan tartotta a lányát, és hagyta, hogy a hónapokig visszatartott érzelmek végre szabadon áradjanak, most már nem a fájdalomtól, hanem a legtisztább, legmélyebb örömtől.

2. fejezet – Új otthon

A hazaút Péter kocsijában egészen más volt, mint az odafelé vezető, feszült utazás. Zsófi a hátsó ülésen ült, Sándor mellette, a kislány keze szorosan az apjáéba kapaszkodva, mintha félne, hogy ha elengedi, újra eltűnik valahogy.

– Hova megyünk most, apa? – kérdezte Zsófi, ahogy a táj elszaladt mellettük.

– Egy új helyre, kicsim – mondta Sándor, és megsimogatta a lánya haját. – Nem olyan nagy, mint a régi otthonunk volt, de a miénk lesz, és együtt fogjuk berendezni.