AMTAK E-KÖNYVEK

Guy de MAUPASSANT

VÁLOGATOTT ELBESZÉLÉSEI

FORDÍTOTTA: TÓTH ÁRPÁD

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-55-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

GUY DE MAUPASSANT
VÁLOGATOTT ELBESZÉLÉSEI

Fordította: Kosztolányi Dezső, Tóth Árpád

Tartalom

GUY DE MAUPASSANT VÁLOGATOTT ELBESZÉLÉSEI

Fordította: Kosztolányi Dezső, Tóth Árpád

Gömböc

A székfonólány

Pierrot

A végrendelet

Menüett

Denis

Miss Harriet

Jules bácsi

Késő bánat

Pincér, egy pohár sört!

Idill

Gömböc

BOULE SUIF

A tönkrevert hadsereg roncsai több napig vonultak át a városon. Már nem is volt többé csapat, csak összevissza csorda. A katonák hosszú és piszkos szakállal, cafatos egyenruhában, csüggedten támolyogtak, zászló és ezredkeret nélkül. Úgy látszott, valamennyien levertek, elcsigázottak, képtelenek egyetlen gondolatra vagy elhatározásra, s már csak megszokásból menetelnek, és mihelyt megállottak, összeroskadtak a fáradtságtól. Többnyire népfelkelők voltak, békés polgárok, nyugodt tőkepénzesek, kik görnyedeztek a puska súlya alatt, hamar rémüldöző és hamar lelkesedő, fürge nemzetőrök, támadásra és megfutamodásra egyaránt készek, közbül néhány vörös nadrágos, valamelyik nagy ütközetben szétolvadt hadosztály maradványai, komor tüzérek, mindenféle fajta bakákkal elkeverődzve, s néha egy-egy nehéz járású dragonyos, ragyogó sisakban, ki alig bírta követni könnyebben haladó társait.

Egymás után jöttek a bandita külsejű felkelők csapatai is, melyeket hatásos néven: a Vereség Megbosszulóinak, a Sír Polgártársainak, a Halál Osztogatóinak neveztek.

Vezéreik, hajdani posztókalmárok vagy gabonakereskedők, egykori zsiradék- vagy szappanárusok, alkalmi hadakozók, kiket pénzükért vagy hatalmas bajuszukért neveztek ki tisztekké, alaposan el voltak látva fegyverekkel, meleg alsóruhával és sujtással, harsogó hangon beszéltek, haditerveken vitatkoztak, és azzal hetvenkedtek, hogy a haldokló Franciaországot egyedül az ő vasgyúróvállaik tartják fenn, pedig néha saját katonáiktól is rettegtek, kik mint afféle hejehuja-legények gyakran a végletekig vakmerőek, fosztogatók és korhelyek voltak.

A poroszok, mint mondták, hamarosan bevonulnak Rouenba. A nemzetőrség, mely két hónap óta a szomszédos erdőben óvatosan tapogatta a terepet, nemritkán tulajdon őrszemeit lövöldözte le, és ha nyúl moccant a bokorban, ütközetre készült, most azonban hazatakarodott. Fegyvereik, egyenruhájuk, minden öldöklő szerszámuk, mellyel még az imént három mérföldnyi területen riasztgatták az országutak határköveit, hirtelen eltűntek. Végül az utolsó francia katona is átkelt a Szajnán, hogy Saint-Severen és Bourg-Achard-on át Pont Audemerbe jusson. Legutoljára mindnyájuk mögött a kétségbeesett, szétzüllött embereivel tehetetlen tábornok bandukolt, gyalogosan, két szárnysegéde között, szinte magánkívül, hogy a győzelemhez szokott nemzetet legendás hősiessége ellenére is ily csúfosan leverték.

Aztán mélységes csönd, ájult és néma várakozás nehezült a városra. Pohos kispolgárok, pipogya kalmárok szorongva várták a győzőket, és remegtek, hogy pecsenyesütő nyársaikat és konyhakéseiket fegyvernek minősítik.

Úgy rémlett, minden élet megszűnt. A boltok be voltak zárva, az utcák némák és süketek. Néha-néha valaki a csöndtől rémülten osont végig a falak mentén.

A várakozás szorongásában már látni vágyták az ellenséget.

A francia csapatok távozását követő nap délutánján néhány ulánus száguldott végig a városon. Kis idő múltán nagy fekete tömeg ereszkedett le a Sainte-Catherine felől, aztán másik két megszálló csapat a darnetali és boisguillaume-i utakon tört elő. A három hadtest előcsapatai ekkor a Városház téren találkoztak, és egyszerre valamennyi szomszédos utcán jött a német katonaság, és a zászlóaljak durva, ütemes lépései alatt döngött a kövezet.

Az ismeretlen, torokhangon rikoltozott vezényszavak végigrohantak a kihaltnak és elhagyatottnak tetsző házsorok mentén, de a zárt ablaktáblák mögül kíváncsi szemek lesték a győzőket, kik a háború jogán uralkodtak a város vagyonán és életén. A lakosság az elsötétített szobákban oly hatalmas mozgásba jött, mint a delejtű földrengés idején, a föld nagy és gyilkos forrongásakor, mely ellen minden bölcsesség, minden erő hiábavaló. Mert ilyesmit érzünk, valahányszor az események rendje megbomlik, bizonytalanság uralkodik, s az emberi és természeti törvények lelkiismeretlen és vadállati kegyetlenségek áldozatává lesznek. A földrengés, mely leomló házak alá temet népeket, az árvíz, mely vízbe fulladt parasztok és ökrök tetemeit együtt hömpölyögteti a háztetők ledöntött gerendáival, vagy a győzelmes hadsereg, mely legyilkolja a védekezőket, másokat fogságba vet, fosztogat a Kard jogán, és ágyúszóval ad hálát istenének, megannyi csapás, mely megbontja az Örök Igazságba vetett hitünket s mindazt a régen belénk edzett bizodalmunkat, melyet az Ég Oltalmába és az Emberi Észbe helyeztünk.

De minden kapun egy-egy kis csapat kopogtatott, aztán bement a házakba. Előbb betörtek a városba, most elfoglalták. A legyőzöttek kötelessége most az volt, hogy előzékenyek legyenek a győzőkkel.

Nemsokára, hogy az első rémület elült, újabb csönd következett. Sok családnál a porosz tiszt az asztalnál evett. A tiszt olykor illedelmes volt, és udvariasságból sajnálkozott Franciaország sorsán, azt állítva, hogy nem szívesen vett részt ebben a háborúban. Vendéglátói hálásak voltak ezért, s eszükbe jutott, hogy később még szükségük lehet pártfogására. Talán ha kedveskednek, kevesebb katonát szállásolnak majd hozzájuk. És minek megsérteni valakit, akitől függenek? Ilyesmi inkább vakmerőség, mint hősiesség. És Rouen polgárai többé nem is vakmerősködtek, mint hősies védekezésük idején, mikor kitüntette magát városuk. Végül azt mondták, hogy a francia udvariasság szabályai szerint otthon szabad vendégszeretőnek lenni idegen katonával, csak nyilvánosan tilos bizalmaskodni. Künn nem ismerték meg egymást, de otthon szívesen elcsevegtek, és a német minden este tovább melegedett a közös tűzhelynél.

Lassacskán a város is visszakapta régi képét. A franciák ugyan alig mutatkoztak még, de a porosz katonák csak úgy hemzsegtek az utcán. Egyébként kék dolmányos huszártisztjeik, kik gyilkos fegyverüket hetykén csörgették a kövezeten, nem vetették meg jobban az egyszerű polgárokat, mint azok a francia vadásztisztek, akik tavaly iddogáltak ugyanazokban a kávéházakban.

Mégis volt valami a levegőben alig érezhetően, valami idegen, ismeretlen és tűrhetetlen párakör, valami tovalopakodó szag, a hódítók szaga. Elárasztotta a házakat, a nyilvános tereket, megváltoztatta az ételek ízét, s azt az érzést gerjesztette, mintha úton volnának vad és veszedelmes törzsek között.

A győzők pénzt követeltek, sok-sok pénzt. A lakók fizettek, mint a köles, hiszen gazdagok voltak. Csakhogy a normandiai kereskedő mennél vagyonosabb, annál jobban szenved az áldozattól, annál jobban fáj neki, ha pénzének csak egy morzsácskája is más kezébe kerül.

De két mérföldnyire a várostól, a folyó mentén, Croisset, Dieppedalle vagy Biessart felé, a tengerészek és halászok gyakran halásztak ki a vízből fölpuffadt, egyenruhás német hullákat, összeszurkálva és megrugdalva, kiknek kő zúzta szét koponyájukat, vagy a hídról lökték őket a vízbe. A folyó iszapja magába temette ezeket a sötét, vad és jogos bosszúkat, ezeket az ismeretlen hőstetteket és néma támadásokat, melyek veszedelmesebbek a nyílt ütközetnél, és zajos dicsőség se jár értük.

Mert az Idegen iránt való gyűlölet mindig fegyvert ad a rettenthetetlenek kezébe, kik készek meghalni egy Eszméért.

Miután azonban a megszállók, bár könyörtelen fegyelem jármában tartották a várost, a rájuk fogott kegyetlenségekből semmit se követtek el diadalútjukon, az emberek lassanként nekibátorodtak, és a honi kereskedők szíve ismét feldobogott az üzlet gondolatára. Egyikének-másikának nagy érdekeltsége volt a franciák által megszállott Le Havre-ban, és úgy igyekeztek eljutni a kikötőbe, hogy Dieppe-ig szárazföldön mennek, és csak ott szállnak hajóra.

Fölhasználták az ismerős német tisztek befolyását is, a parancsnoktól kaptak is engedélyt az útra.

Hát egy nagy, négylovas postakocsit le is foglaltak az utazásra, és miután tíz résztvevő jelentkezett a kocsi gazdájánál, elhatározták, hogy kedden reggel indulnak, mégpedig napkelte előtt, hogy semmi csoportosulás ne legyen.

A fagy egy idő óta már megkeményítette a földet, és hétfőn három óra tájt nagy, fekete felhők jöttek, melyekből egész este és egész éjszaka szakadatlanul hullott a hó.

Hajnali fél öt órakor az utasok a Normandie-vendégfogadó udvarán gyülekeztek, ahol kocsira kellett szállniok.

Valamennyien álmosak voltak még, és dideregtek a hidegtől takaróik alatt. A sötétben alig látták egymást, vastag téli ruháikba bugyolálva olyanok voltak, mint a kövér plébánosok, kik hosszú csuhát viselnek. De kettő egymásra ismert, a harmadik megszólította őket, beszélgetni kezdtek:

- Elhoztam a feleségemet - szólt az egyik.

- Magam is.

- Én is.

Az első folytatta:

- Mi nem jövünk vissza Rouenba, és ha a poroszok Le Havre felé közelednek, Angliába megyünk.

Mindnyájan egyet terveztek, mert a természetük is egyforma volt.

De csak nem akartak befogni. A kislámpás a lovászfiú kezében időközönként kicsillámlott egyik sötét ajtóból, és nyomban eltűnt a másik ajtóban. A lódobogás zaja tompán hangzott az alom ganaján, az épület belsejében pedig egy szitkozódó férfihang szólongatta az állatokat. Halk csengettyűcsilingelés jelezte, hogy már kantároznak, s ez mindinkább élénkebbé és gyakoribbá vált, amint a lovak ütemesen mozogtak, olykor elmaradt, majd egy hirtelen rázkódás következtében újrakezdődött, s akkor hallani lehetett a vaspatkók tompa dobaját is a földön.

Az ajtó egyszerre bezárult. Minden zaj megszűnt. A gémberedett polgárok elhallgattak. Mozdulatlanok voltak és meredtek.

Végtelen, fehér hópihefüggöny ereszkedett le a földre, tündökletesen. Eltüntette a tárgyak alakját, és jégmohával porzott be mindent. A nyugalmas és télbe temetkezett város nagy csendjében nem hallatszott más, csak a hullongó hó tétova, névtelen és lenge suhogása, inkább sejtelem, mint zaj, könnyű parányok elegyülése, mely mintha betöltené az űrt, és eltakarná a világot.

A lámpásos ember újra megjelent, kötélen szomorú lovat vont maga után, mely sehogy sem akart jönni. Odaállította a rúd mellé, felcsatolta az istrángot, és sokáig forgolódott körülötte, csak aztán kantározta föl, mivel csak egyik kezével dolgozhatott, a másikban a lámpást tartotta. Mikor a másik lóért akart menni, megpillantotta a mozdulatlan, hótól fehérülő utasokat, és így szólt:

- Miért nem ülnek a kocsiba, ott legalább védve vannak.

Erre, úgy látszik, nem is gondoltak, most azonban odarohantak. A három férfi a kocsi belsejébe ültette feleségét, aztán beszálltak maguk is. Majd a többi határozatlan és bebugyolált figura is leült egyenként a megmaradt helyekre, szó nélkül.

A kocsi padlója szalmával volt behintve, melybe belesüppedtek a lábak. A hölgyek a kocsi mélyében a magukkal hozott rézmelegítőben meggyújtották a faszenet, és egy darabig halk hangon magyarázták annak jó tulajdonságait, olyan dolgokat ismételve, melyeket már mindenki régóta tudott.

Végül, miután a kocsiba a nehéz út miatt négy ló helyett hatot fogtak, egy hang kívülről megkérdezte:

- Beszállt már mindenki?

Egy hang belül ezt felelte:

- Be.

Elindultak.

A kocsi lassan, nagyon lassan, lépésben döcögött előre. A kerekek besüppedtek a hóba, a hintó egész teste nyöszörgött tompa ropogással; a lovak csúszkáltak, fújtak, páráztak, a kocsis óriási ostora szakadatlanul pattogott, ide-oda lökdösött, begöngyölődött és kigöngyölődött, mint valami vékonyka kígyó, aztán hirtelen odavágott a ló kigömbölyödő farára, mely olyankor a szilaj erőfeszítésben megfeszült.

Lassacskán azonban reggeledett. A havazás - melyet egy vérbeli roueni utas pamutesőhöz hasonlított - elállt. Piszkos fény szüremkedett át a vastag, sötét és nehéz felhőkön, s még vakítóbbá tette a táj fehérségét, melyen itt-ott zúzmarás fasorok tünedeztek föl, vagy egy kis kunyhó, hókucsmával.

A kocsiban ülők kíváncsian vizsgálgatták egymást ebben a szomorú hajnali világításban.

Egészen belül, a legjobb helyen, szemközt egymással bóbiskolt Loiseau úr, a Grand Pont utcai bornagykereskedő meg a felesége.

Valaha kereskedősegéd volt, gazdája csődbe került, ő megvette boltját, és vagyont gyűjtött. Silány lőréjét potom áron vesztegette kis vidéki szatócsoknak, és ismerősei, barátai ravasz kópénak, csalafinta, de jó kedélyű normandiainak tartották.

Zsiványsága annyira közismert volt, hogy egyszer este a megyefőnöknél Tournel, a mese- és dalköltő - afféle finom és csípős szellem, helyi nagyság - azt ajánlotta a hölgyeknek, akik már elálmosodtak, játsszanak rabló-pandúrt, és a rabló természetesen Loiseau legyen. Ezt azonnal szájról szájra adták a megyefőnök szalonjában, aztán egy hónapig nevetett rajta az egész környék.

Loiseau különben híres volt tréfáiról, jó és rossz ötleteiről, és senki sem említette nevét anélkül, hogy rögtön utána ne mondja:

- Ennek a Loiseau-nak igazán nincs párja.

Kis termete volt kidudorodó, gömbszerű pocakkal, mely fölött az orcája vöröslött két deresedő pofaszakáll között.

Felesége, a nagy, erős, határozott, hangosan beszélő és talpraesett némber a rendet és számítást jelentette a kereskedőcsaládban, melyet vidám serénységével egészen felvidított.

Mellettük nagy-nagy méltósággal, mint magasabb társadalmi osztály képviselője, Carré-Lamadon úr foglalt helyet, tekintélyes ember a pamutszakmából, három szövőgyár tulajdonosa, a becsületrend tisztje és a megyei törvényhatósági bizottság tagja. A császárság egész ideje alatt az enyhe ellenzék vezére volt, de aztán annál drágábban adta el magát annak az ügynek, melyet eddig, saját szavai szerint, udvarias fegyverekkel támadott. Carré-Lamadonné őnagysága sokkal fiatalabb férjénél, és állandó vigasztalója a roueni helyőrség jó családból származó tisztjeinek.

Szemközt ült férjével, egész aprón, kecsesen, bundájába bugyolálva, és kétségbeesett pillantásokat vetett a kocsi szánalmas belsejére.

Szomszédai, Hubert de Bréville gróf és neje, a legrégibb és legelőkelőbb normandiai nevek egyikének viselői voltak. A gróf, finom modorú öregúr, ravasz öltözködésével igyekezett hangsúlyozni IV. Henrik királlyal való hasonlatosságát, ki a család dicső szájhagyománya szerint teherbe ejté valamelyik Bréville feleségét, amiért is a férjből gróf lett és tartományi kormányzó.

Hubert gróf Carré-Lamadon kartársa volt a legfőbb tanácsban, s az orléanista pártot képviselte a megyében. Házasságának története egy nantes-i hajósgazda leányával mindmáig titokzatos maradt. Mivel azonban a grófnőnek nagyvilági megjelenése volt, és olyan társadalmi életet élt, mint senki, s aztán azt is beszélték róla, hogy Lajos Fülöp egyik fia szerette őt, az egész nemesség körülrajongta, és szalonja első volt a környéken, az egyetlen, mely megőrizte a régi galantériát, és nem fogadott be mindenkit.

Bréville vagyona minden ingatlanával együtt, hír szerint, körülbelül ötszázezer livre-t jövedelmezett.

Ez a hat személy ült a kocsi mélyében, s ott a vagyonos, derűs és erős társadalmat képviselte, azokat a becsületes és megállapodott embereket, kiknek Vallásuk és Elvük van.

Különös véletlen folytán valamennyi nő egy padra került: a grófnőnek még két szomszédja is volt, két apáca, kik hosszú rózsafüzéreket morzsoltak, és hol a Pater nostert, hol az Avét mormolták. Egyik öreg és himlőhelyes volt, mintha közvetlen közelből csapódott volna arcába egy csomó kartács. A másik nagyon félénk volt, tüdővésztől roncsolt melle fölött szép és beteges fejjel, azzal az emésztő hittel, ami a vértanúkat és rajongókat jellemzi.

A két apácával szemközt egy férfi és egy nő vonta magára mindnyájuk figyelmét.

A férfi a közismert Cornudet, a szoci, a köztiszteletben álló emberek réme. Húsz esztendő óta áztatta már nagy, vörös szakállát a demokratikus kávéházak söröskancsóiban. Testvéreivel és barátaival együtt fölette azt a tekintélyes vagyont, melyet atyjától, a néhai cukrásztól örökölt, s türelmetlenül várta a köztársaságot, hogy végre elfoglalhassa forradalmi vacsorák által méltán megérdemelt helyét. Szeptember 4-én, úgy látszik, beugratták, és elhitették vele, hogy kinevezték megyefőnöknek, de mikor hivatalába akart ülni, az írnokok, a helyzet egyedüli urai, nem akarták elismerni, mire kénytelen volt visszavonulni. Egyébként nem volt rossz ember, a légynek se vétett, és szolgálatkész, lángoló buzgalommal szervezte a védelmet. A mezőkön vermet ásatott, a szomszédos erdő minden fiatal fáját kidöntötte, az utakon kelepcéket állított mindenfelé, és az ellenség közeledtére, megelégedvén ezekkel az előkészületekkel, vidáman visszavonult a városba. Azt gondolta, ezúttal nagyobb szükség van rá Le Harve-ban, ahol újabb sáncásatások kellenek.

A nő, úgynevezett "afféle", korai elhízásáról volt nevezetes, amiért is Gömböcnek csúfolták. Alacsony, gömbölyded, szalonnásan-hájas nőcske volt, s duzzatag ujjai, melyeknek ízei felpüffedtek, kurta kolbászfüzérekre emlékeztettek: bőre feszes és fényes, rengeteg melle majd kibuggyant ruhájából, de azért a férfiak ingerlőnek és kívánatosnak tartották, mert üdeséget árasztott magából. Orcája piros alma, nyiladozó bazsarózsabimbó: fenn két gyönyörű, fekete szeme tündökölt, melyekre sűrű pillák vetettek árnyékot; lenn bájos, keskeny, nedves, csókra termett szájacskájában ragyogó, icipici gyöngyfogacskák villogtak.

Hír szerint ezenkívül még számos egyéb jó tulajdonsággal is rendelkezett.

Mihelyt felismerték, a tisztességes asszonyok nyomban elkezdtek susogni, és ezeket a szavakat, mint "utcai lány" és "közbotrány", olyan hangosan emlegették, hogy Gömböc felfigyelt. Tekintetét oly kihívóan és merészen járatta szomszédain, hogy azonnal csönd lett, és mindenki lesütötte szemét, Loiseau kivételével, aki a lányt somolyogva nézegette.

A három hölgy azonban, kiket a lány jelenléte hamarosan összébb barátkoztatott, és szinte meghitt közelségbe hozott, ismét beszélgetni kezdett. Úgy érezték, hitvesi véd- és dacszövetségre kell lépniök e szemérmetlen utcarongya ellen, mert a törvényes szerelem mindig lenézi szabad versenytársát.

Cornudet láttán a három konzervatív férfiú is összemelegedett, pénzről beszélt, s úgy beszéltek, hogy az sértő volt a szegényekre. Hubert gróf a poroszok által szenvedett károkról szólt, az elrabolt barmok és tönkrement vetések okozta veszteségekről, a tízszeres milliomos hetvenkedésével, akit alig érintenek egy esztendeig ezek a pusztítások. Carré-Lamadon, aki nagyon tapasztalt volt a pamutiparban, jó előre gondolt arra is, hogy hatszázezer frankot Angliába küldjön - végső esetre-, amire minden alkalommal számíthatott. Loiseau összes megmaradt vinkóját a francia hadsereg nyakába sózta, és most az államtól járó rengeteg pénzért indult Le Havre-ba.

Mindhárman gyors és baráti pillantásokat vetettek egymásra. Különböző életkörülményeik ellenére a pénz szabadkőműves-testvéreinek érezték egymást, kik csak belenyúlnak nadrágzsebükbe, és aranyakat varázsolnak elő onnan.

A kocsi oly lassan döcögött, hogy reggel tíz óráig még négy mérföldnyi utat sem tettek meg. A férfiak három ízben is leszálltak, és a kocsi mellett baktattak föl a lejtőn. Nyugtalankodni kezdtek, mert Totesban kellett volna ebédelniök, és most azt sem remélték, hogy napszállat előtt odaérnek. Mindenki útszéli kocsma után kutakodott, mikor a postakocsi belesüppedt egy hóbuckába, és két órába került míg kikecmeregtek.

Az étvágy nőttön-nőtt, és egészen megzavarta a kedélyeket; sehol egy kocsma vagy bormérés nem látszott, a poroszok közeledte és a kiéhezett francia csapatok átvonulása minden ipart megbénított.

Az urak az út menti tanyákra futottak élelemért, de még kenyeret sem találtak, mert a bizalmatlan paraszt mindenét elrejtette attól való féltében, hogy a katonák, akiknek nincs mit enniök, kifosztják őket, és erőszakkal rabolják el, amit meglelnek.

Déli egy óra tájt Loiseau kijelentette, hogy szörnyen megéhezett. Valamennyien éppúgy szenvedtek, mint ő, már régóta, és a heves étvágy egyre növekedett, úgyhogy minden társalgást elfojtott.

Hébe-hóba valaki ásított egyet, a másik azonnal utánaásított; és sorjában, ki-ki jelleme, műveltsége és társadalmi állása szerint, egyik szerényen, másik nagy robajjal tátotta fel száját, és sietve tartotta tenyerét az üreges és gőzölgő nyílás elé.

Gömböc több ízben lehajolt, mintha valamit keresgélne szoknyái alatt. Pillanatig tétovázott, nézegette szomszédait, aztán csöndesen újból fölegyenesedett. Az arcok sápadtak és elkényszeredettek voltak. Loiseau kinyilatkoztatta, hogy ezer frankot fizetne egy sonkacsülökért. Neje tiltakozó mozdulatot tett, de aztán elcsitult. Mindig megsajdult a szíve, ha könnyelmű költekezésről hallott, még tréfát sem értett ebben a kérdésben.

- Annyi bizonyos - szólt a gróf -, nem jól érzem magam. Hogy is nem hoztam magammal egy kis harapnivalót?

Mindnyájan ilyen szemrehányásokkal illették magukat.

Cornudet-nél azonban tele rumos kulacs volt, kínálgatta; hidegen visszautasították. Csak Loiseau kortyintott egy kevéskét, és ahogy visszaadta a kulacsot, megköszönte: