Afrikai kaland      3

Szeretet      7

Utolsó vacsora      8

A húsvéti nyuszi kalandja      10

Az Igazságautomata      14

Fura dallamok      15

Krimi      18

Magzatok kínja      25

Szokatlan szerelem      27

A népeposz      29

Költők baja      31

A pin terminál      36

Az elmélet      39

Az igazgató módszere      41

Aki nincs      43

Isteni paradoxon      45

A végítélet      47

A felfedezés      49

Győzd le magadat!      53

Afrikai kaland

1.

Anikó rohant. Pánikszerűen menekült arrafelé, amerre a rendőrség épületét sejtette. Még az első napon megfigyelte magának hol van, gondolta talán jól jöhet még. De ami történt, arra nem számított. Nem Magyarországon vagyunk, Anikó a forró Afrikában menekül. Férjével, Péterrel. nyaralni jöttek ide. Arra gondoltak, hogy kellemes két hetet töltenek a vadon közelében és persze magában a hamisítatlan afrikai vadonban. Számítottak néhány kellemetlenségre, de arra nem, ami történt.

Anikó léptei visszhangoztak az esti városban. Nem foglalkozott az utána forduló helyiekkel. Nem törődött azzal sem, hogy a városban, nem voltak lámpák, rosszak voltak a látási viszonyok, így könnyű elesni. De nemsokára lassított léptein, és megállt. Megérkezett, ahova annyira igyekezett. A rendőrség épülete kimagaslott a környező házak közül és szürke színével is kitűnt a környezetéből. A helyiek nyelvén kívül angolul is ki volt írva: POLICE. Benyitott az épületbe. Odabent is a szürke szín dominált. Emellett az épület belseje teljesen dísztelen volt. Nyomasztó hangulatot sugárzott. Persze a bűnözők ne is érezzék otthonosan magukat itt. Csak arra nem gondoltak, hogy az áldozatok is ide jönnek.

-Üdvözlöm! Mit óhajt? - szólította meg unottan a recepciós a még mindig lihegő Anikót. Helyi, fekete nő volt, kora alapján valószínűleg sokadik alkalommal mondta el a fenti mondatot.

- Jó estét! Az én nevem Somogyi Anikó. Hogy is mondjam...- kezdte zaklatottan Anikó.

- Bűncselekmény áldozata lett?

- Nem. De a férjem… szóval eltűnt.

- Értem. Kérem, várjon egy kicsit. Mindjárt beküldöm a hadnagy úrhoz. Ő majd meghallgatja önt.

Anikó köszönetet mondott és leült az egyik székre. Nemsokára kinyílt az egyik ajtó és egy fekete férfi dugta ki a fejét.

- Engem keresnek?

- Igen, hadnagy úr. A hölgy magára vár - Anikó bement a nyitott ajtón. A hadnagyon civil ruha volt, farmer és rövid ujjú póló.

- Üdvözlöm! Jones hadnagy vagyok. Miben segíthetek?

- Egy nagyon furcsa dolog történt. Eltűnt a férjem. De ez még nem minden. Az eltűnéssel egy időben megjelent egy idegen férfi a lakosztályunkon.

- Mikor látta utoljára a férjét?

- Tegnap este, mikor lefeküdtünk.

- Szóval ma már egyáltalán nem látta? Reggel sem?

- Nem. Mikor felébredtem, egyedül voltam.

- Értem. Vannak önöknek ellenségeik?

- Nem. Egyáltalán nincsenek. Ez biztos. Főleg nem olyanok, akik elrabolnák Pétert.

- Vagyonuk van?

- Alig valami. Erre a nyaralásra is nehezen tudtuk összegyűjteni a pénzt.

- Szóval nyaralni jöttek?

- Igen.

- Melyik országból?

- Magyarországról.

- És mikor érkeztek meg hozzánk?

- Tegnap este.

- Azonnal a szállodába mentek? Nem látogattak meg valakit?

- Nem, sehová sem mentünk. Mára terveztünk egy városnézést, holnapra pedig egy szafarit.

- És mikor jelent meg az a másik férfi?

- Körülbelül egy órával ezelőtt. Illetve én akkor láttam meg. De nem tudom, mikor jött be a szállodai szobába. Délután elmentem sétálni, nyugtalan voltam a férjem eltűnése miatt, kerestem is őt, hátha meglátom. De nem találtam, úgyhogy hazamentem. Akkor már ott volt az a férfi.

- Hogyan nézett ki a behatoló? Volt valami különös ismertetőjele?

- Igen, volt, több dolog is. Az egyik, hogy nagyon kövér volt. Szerintem legalább 150 kg lehetett a súlya. A másik, hogy nem volt rajta ruha. Szinte teljesen meztelen volt. Csak egy törülközőt tartott az ágyéka elé. És a harmadik… Hogy is mondjam…

- Igen?

- Szóval, kicsit hasonlított a férjemre. Még a magassága is stimmelt. A vonásai emlékeztettek rá. És egészen úgy nézett rám, mint ő szokott. De persze a férjem sokkal vékonyabb. Úgyhogy biztos nem ő volt az.

- Van a férjének testvére? Vagy közeli hozzátartozója? Aki hasonlítana rá?

- Igen, de ők szintén vékonyak.

- Értem. Nos, köszönöm, hogy mindezt elmondta nekem. Nyomozni fogunk az ügyben. Amint valami előrelépés lesz, szólunk önnek.

Anikó köszönetet mondott a hadnagynak és távozott. Hazafelé már lassan ballagott, nem rohant. Közben teljesen besötétedett. Még mindig sokan voltak az utcákon, akik már nem nézték meg őt. Egy fehér nő látványa megszokott volt errefelé, a város népszerű volt a turisták körében. Anikó kicsit félt, hogy nem találja a hazavezető utat, de ebben szerencsére tévedett. Már az ajtóban állt, mikor eszébe jutott, „Mi van, ha még mindig itt van az a kövér férfi?” Egy ideig tipródott az ajtó előtt, bemenjen, vagy sem? Végül úgy döntött, hogy bemegy. Körülnézett, de senkit sem talált a szobában. Lefeküdt, és a nap felzaklató eseménye dacára, szinte azonnal elaludt.

2.

Néhány nap eltelt Somogyi Péter eltűnésének bejelentése óta. Wilson tizedest állították rá az ügyre, hogy figyelje meg a kövér férfit. Ő nem volt bent az őrsön, mindenki más igen. A rendőrség dohányzójában olyan füst volt, hogy szinte vágni lehetett. Sokak kávéscsészét tartottak a kezükben, több kevesebb kávéval.

-Huszonöt éve itt vagyok, de ilyen ügyet még nem láttam- mondta az egyik rendőr.

-Ugyan! Azért volt itt néhány fura eset!- replikázott egy másik.

- Például ez a kövér férfié is.

- Igen. Van egyébként valakinek ötlete, hogy miért volt meztelen?

Néma csönd volt a válasz. Majd egy rendőr megszólalt:

- Szerintem nem emberrablás történt. Ez esetben ugyanis a férjjel együtt a tettesek is eltűntek volna.

- De hát akkor mi történt? Hová tűnt a férj?

Senki nem válaszolt. Majd sokak örömére Wilson tizedes hangja törte meg a csendet.

- Jó napot mindenkinek! Jelenteni jöttem a Somogyi ügyben! - látszott rajta, hogy napok óta szinte csak megfigyelt, nem cserélte a ruháját és alig aludt.

- Üdvözlet tizedes! Mit tapasztalt?

- A megfigyelt személy a lehető legnormálisabban viselkedik, a körülményekhez képest. Valószínűleg meztelensége miatt igyekszik elbújni. Emellett próbált ruhát szerezni, de nem talált a méretére.

- Találkozott valakivel?

- Nem, senkivel. Az elmúlt napokban végig egyedül volt.

- Követett el valami illegálisat?

- Nem. Semmit.

- Visszament Somogyiék szobájához?

- Nem, elkerülte azt a helyet.

- Tehát a jelek szerint nem emberrabló?

- Nem hinném, hogy az. De egy rettenetesen furcsa dolog azért történt.

- Éspedig?

- Nos, az illető az első napon nagyjából százötven kiló lehetett, ahogy a bejelentő hölgy mondta. Másnap viszont jóval kövérebb volt, szerintem lehetett kétszázhúsz kiló. Először nem akartam hinni a szememnek. Azt hittem, valaki mást látok. De ugyanabból a házból jött ki, ahova korábban bement és a vonásai is ugyanazok voltak. Azt következő nap még tovább hízott, lehetett vagy háromszáz kiló. Most itt tartunk.

A rendőrök először értetlenkedve néztek Wilson tizedesre. Aztán Jones szólalt meg:

- Tizedes! Tudja ez mit jelent?

- Igen, azt hiszem ugyanarra gondolunk…

3.

Anikó idegesen járt kelt fel és alá a szállodai szobájában. Türelmetlen is volt: „Miért nem szólnak már a rendőrök? Miért nem történik már valami?” Nem csinált semmit, csak Péterre gondolt és arra a sok rémségre, ami történhetett vele.

Az egyik hotelboy szakította meg a tépelődését.

- Üzenetet hoztam önnek.

- Valóban? Végre! Ugye a rendőrségtől jött?

- Valóban tőlük.

Anikó felsikított örömében és remegő kézzel vette át a levelet. „Vajon mit írnak?” Kibontotta és olvasni kezdte.

„Tisztelt Somogyi Anikó!

Örömmel értesítem, hogy biztos információkkal szolgálhatunk férje hollétéről. Nem mondanám, hogy jól van, de a legrosszabb nem történt meg. Talán furcsának fogja találni, de arra kérem, jöjjön a város fotó laborjába. Ha megérkezik, kéredzkedjen be a sötétkamrába. Fontos, hogy oda jöjjön, ne máshova! Ott mindenre fény fog derülni.

Üdvözlettel:

Jones hadnagy”

Anikóra vegyes érzelmek törtek rá. Örült, hogy megtalálták a férjét és él még, de annak nem örült, hogy nincs jól. Azt pedig el sem tudta képzelni, miért pont egy sötétkamrába kell mennie. De úgy tűnt, nagy szerepe van az ügy megoldásában. Nem sokáig töprengett ezen Anikó, gyorsan felöltözött és útnak indult. Úgy rohant, mint első nap a rendőrségre, vagy talán még jobban is. Nem volt messze a fotólabor, hamar odaért. Egy rendőr állt a bejáratnál.

- Jó napot! Somogyi Anikó vagyok. Egy levelet kaptam önöktől. A sötétkamrába szeretnék bemenni.

- Igen, szóltak önről. Jöjjön velem.

Egy rövid folyosón mentek végig. A végén egy ajtó állt, rajta a felirattal: sötétkamra.

Anikó benyitott. Bent Jones hadnagyot találta és egy valószínűtlenül kövér férfit, akiben a behatolóra ismert. Csak most még sokkal kövérebb volt.

- Üdvözlöm!- szólt barátságosan a hadnagy- Hadd mutassam be a férjét- és azzal a kövér férfira mutatott.

- Ő? De hisz ez lehetetlen!

- Én vagyok az, drágám!- mondta a kövér férfi. Anikó a férje hangjára ismert.

- Szóval nem is tűntél el? Nem volt behatoló? Vagyis akit én behatolónak néztem, az te voltál?

- Igen.

- És azért voltál meztelen, mert semelyik ruhád nem ment rád?

- Ahogy mondod.

- De- mondta Anikó- hogy hízhattál így el? És ilyen tempóban? Ez képtelenség!

- Nem az! - mondta a hadnagy- Csak át kell értékelnünk néhány dolgot. Ön nem említett nekünk egy fontos dolgot. A férje hisz az ezoterikus tanításokban.

- Na és?- kérdezte Anikó

- Nos, ezek közül van, ami tényleg működik. A férje a közelmúltban fényevő lett. Például ez is működik. Fényevők tényleg vannak. És a férje az erős afrikai napfénytől így elhízott.

Anikó döbbenten nézett a hadnagyra. Az fojtatta a beszédet.

- Egyértelmű volt, hogy a férjét el kell tüntetni a napról. A hazamenetele egyelőre megoldhatatlan, mert nem fér bele a repülőgép ülésébe. Megpróbáltuk egy sötét szobába bevinni, ahol azért volt neonvilágítás, de a mesterséges fénytől gyomorrontást kapott. Így jött szóba a sötétkamra. Nos? Elégedett a nyomozással?

Ezt meg sem kellett volna kérdezni, mert Anikó természetesen elégedett volt. A következő időkben egész nap Péter mellett volt, hogy az ne unatkozzon és a koplalás idejét elviselhetőbbé tegye. Miután sikerült a fogyás, a város vezetőségének döntése szerint maradhattak még a szállodába, így bepótolták az elmaradt nyaralást. Voltak mindenütt, városnézésen, szafarin is. Aztán hazamentek. Péter felhagyott a fényevéssel, a kellemetlen eset óta csak marhapörköltet eszik, meg disznótorost.

Szeretet

A kisfiú szaladt. Üres utcákon, ahogy csak a lába bírta. Hat éves forma volt, rendes ruhában. Egyszerre meglátott egy férfit, aki nyakig olajosan, az autójába temetkezve szerelte azt. A kisfiú hátulról átkarolta őt. A férfi ijedtében jól beverte a fejét, majd hátrafordult.

-Ejnye, mi a nyavalyát akarsz te tőlem? Most miattad bevertem a fejemet.

-Bocsánatot kérek bácsi. Csak azt akartam mondani, hogy szeretlek.

Az autószerelő ezen nagyon megdöbbent. „Méghogy engem szeretsz?” És elkezdett azon töprengeni, honnan ismerheti ezt a fiút. De nem jutott eszébe semmi. Megkérdezte volna a fiútól, hogy ugyan miért szereti őt, de addigra az már messze járt.

Szaladt a fiú, szaladt, szaladt. Egyszer csak meglátott két nőt, egy középkorút és egy idősebbet. A középkorú töprengő arcot vágott, az idősebb szélesen mosolygott. A fiú odament hozzájuk, mindkettőt megölelte és azt mondta nekik:

-Szeretlek téged! És téged is szeretlek!

A két nő egészen odáig volt.

-Nahát, milyen aranyos gyerek! Biztos rendes emberek a szülei. Kár, hogy nem lehet az én fiam.

Az idősebb, mosolygós nő lelkesen helyeselt.

Igen, helyes gyerek- És azon gondolkodott, hogy kéne adni neki a meggyes pitéből, amit nemrég sütött, de mire idáig jutott, a gyerek már sehol sem volt.

A fiú szaladt és szaladt. Meglátott egy vén satrafát. Mogorván nézett maga elé. De a kisfiú nem törődött ezzel, odament hozzá, átölelte őt és azt mondta:

- Néni, téged is szeretlek!

A nő erre elkezdett zsémbelni.

-Méghogy szeretsz! Hisz nem is ismersz. Persze te biztos minden embert szeretsz. Idegenhez így odamenni! Meg lesz még ennek a böjtje! Majd megismered az embereket, kiábrándulsz belőlük és azt mondod nekik: „Téged is utállak!”

De a fiú nem hallotta ezt, mert azonnal szaladt tovább. Szaladt és szaladt. Meglátott két rendőrt. A parkoló autókat vizsgálták. Ekkor kicsit megijedt a fiú, megállt és hátralépett egyet. Aztán összeszedte a bátorságát, odament a rendőrökhöz, átölelte őket és azt mondta:

-Titeket is szeretlek. Mire a rendőr azt válaszolta:

-Méghogy szeretsz minket! Majd mindjárt letartóztatlak, utána mond, hogy szeretsz! Hé ne fuss el, ne ijedj meg, csak vicceltem! Különben hol vannak a szüleid? -De ezt már nem hallotta a fiú, mert, mint a rendőr is megállapította, gyorsan elszaladt. Szaladt a fiú, szaladt és szaladt. Aztán egy időre elakadt, mert belefutott egy nyolctagú muszlim bevándorló családba. A fűben ültek és uzsonnáztak. Odament mindnyájukhoz, a szülőkhöz és a hat gyerekhez, mindenkit átölelt és azt mondta nekik: Téged is szeretlek! -azok meg voltak hatva, mosolyogtak a kisfiúra és azt gondolták: ”Nahát! Milyen rendesek ezek a Magyarok!” Aztán szaladt a fiú tovább, szaladt, szaladt. Majd egy forgalmas részhez ért, ahol sűrűn voltak az emberek, ezért abba kellett hagynia a futást, egyik embertől a másikhoz ugrott, mindegyiket átölelte és azt mondta nekik: ”Téged is szeretlek!”

Majd túljutott a tömegen, szaladt tovább, szaladt, szaladt és szalad, szalad, addig, míg át nem öleli az egész világot.

Utolsó vacsora

1.

Pénteken történt, Krisztus után harmincháromban. A három kereszt már csütörtök este fel volt állítva, ügyes ácsok eszkábálták össze. Most különösen fontos volt, hogy ne legyen gond. Megmondták az ácsoknak, a két szélső kereszt minősége nem lényeges, de halál fiai lesznek, ha a középsővel baj lesz. Az ácsok ennek megfelelően kiválóan dolgoztak.

Ám a baj, ha nem is a keresztekkel, de megtörtént. Pilátus idegesen járkált fel és alá a Koponya hegyen. Ő ugyan nem akarta Jézus megfeszítését, de ha már elítélték, akkor végezzék is ki. A főpapok sem voltak nyugodtak. A bűn, amit Jézus elkövetett vért kívánt, ehhez ragaszkodtak. A farizeusok szenteskedtek, imádkoztak Istenhez, hogy a bűn nyerje el jutalmát, bár amúgy legyen meg Isten akarata. És közben gyűlölködve gondoltak Jézusra. „Még hogy Megváltó!”

A baj, ami így kihozott a sodrából mindenkit, az volt, hogy Jézus, nemes egyszerűséggel eltűnt. Előző nap még látták a Gecsemáné kertben imádkozni, de azóta, mintha a föld nyelte volna el. A két lator meg volt, őket bármikor föl lehetett volna szögezni, de Jézus személye sokkal fontosabb volt és őt nem tudták megfeszíteni.