Dianne Drake

Ismerős a nevetésed

Amy Andrews

Gördeszkás doki

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Dianne Despain, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A SZÍVHANG 670. eredeti címe: The Nurse and the Single Dad

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Amy Andrews, 2007 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Szívhang 671. eredeti címe: An Unexpected Proposal

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Magyarra fordította: Kassai István

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 670–671. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-368-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Dianne Drake

Ismerős a nevetésed

1. FEJEZET

Kávé. Egy nagy csésze forró fekete. Egy kis élvezet, amire minden reggel szakított időt. Egyike volt ez azon kevés dolgoknak, amikre bizton számíthatott. És ami garantáltan szerzett neki egy kis örömet.

Daniel Caldwell ivott egy kortyot, letette a papírpoharat a kávézó asztalára, és kiterítette maga elé a seattle-i városi újság aznapi kiadását. A zuhanó olajárakról szóló cikk felkeltette az érdeklődését, így elkezdte olvasni. Általában egy-két oldalig jutott a napilapban, mivel munkába menet ritkán tudott fél óránál többet szánni magára. A nap nagy részében ugyanis lekötötte a kórházi munkája, valamint igen aktív, hároméves lánya nevelése, akiről egyedül gondoskodott.

Mindig sok volt a dolga, a napjai általában nagy kapkodásban teltek, de ez a kávézóban töltött félóra segített, hogy embernek érezhesse magát. Szeretett elvegyülni a vendégek között, még akkor is, ha életének ebben a szakaszában igazából nem volt ideje kapcsolatokat építeni és fenntartani. Jó érzés volt olyanok társaságában lenni, akik nem támasztottak felé elvárásokat. Ez ugyanis meglehetősen ritkán fordult elő vele.

Daniel ivott még egy korty kávét, miközben arról olvasott, hogy a jövőben is csökkenő olajárakkal kell számolni a világpiacon. Nem mintha ennek különösebb kihatása lett volna az életére.

Egy kicsi, alacsony fogyasztású autóval járt munkába minden reggel, de máskülönben alig használta a kocsiját. Szabadnapokon persze néha elvitte Maddie-t a parkba vagy a kikötőbe. A lánya imádta a sirályokat etetni a mólónál, és szívesen figyelte az ott üldögélő horgászokat is.

Daniel az órájára pillantott, és sajnálattal állapította meg, hogy máris eltelt tizenöt perc a rendelkezésére álló félórából. Ivott még egy nagy korty kávét, és tekintete a bejárati ajtóra rebbent, amikor megszólalt a fölé akasztott csengő, és belépett egy nő.

Egy igencsak csinos nő. Illetve valójában több mint csinos. Valóságos szépség. És furcsamód kifejezetten elegánsnak tűnt sötétkék kórházi egyenruhájában. Emellett Daniel esküdni mert volna rá, hogy már találkoztak. Talán a kórházban láthatta?

Gyorsan elkapta a pillantását, mert nem akarta, hogy a lány bámészkodáson kapja. Ennek ellenére a szeme sarkából figyelte, ahogy a kétszemélyes asztalok között előremegy a pulthoz.

Továbbra is nagyon ismerősnek tűnt karcsú alakja, büszke, öntudatos testtartása. Nem, az nem lehet…

Vagy mégis?

A haja régebben világosabb volt, az biztos. Mézszőke. És nem szigorú kontyba fonta a tarkóján, hanem kibontva viselte. Ja, igen, és szemüveges volt. Hatalmas, fekete keretes szemüveg mögé rejtette bájos arcát.

Zoey! Igen, ő lesz az. Vajon megszólítsa? Ráköszönjön, és megkérdezze tőle, hogy van mostanság?

Daniel eltöprengett. Zoey közben a fiatal pultossal beszélgetett, és felkacagott. Ez is ismerős volt. A nevetése. Zoey roppant derűs teremtés volt, míg Elizabetht ápolta, akkor is gyakran nevetett. Daniel kifejezetten csodálta ezért. Meg a szakmai tudásáért is, ami Daniel szerint ugyancsak kivételes volt. Legfőképpen, mert igen nehéz munkát végzett. Daniel képtelen lett volna ezen a területen dolgozni. És pláne nem tudta volna közben megőrizni a pozitív kisugárzását, ami Zoey-t egy pillanatra sem hagyta el.

Elizabethnek is gyakran csalt mosolyt az arcára, sőt előfordult, hogy meg is nevettette.

Ennek a nőnek ott a pultnál pont olyan dallamos kacagása volt, mint Zoey-nak. Daniel önkéntelenül is elmosolyodott.

Aztán hirtelen lehervadt az arcáról a mosoly, mert a lány a pultnál borravalót dobott az erre a célra kitett dobozba, majd hirtelen megfordult, és egyenesen Daniel szemébe nézett. A férfi azonnal lesütötte a szemét. Az újságját bámulta.

Tudta, hogy a lány feléje tart, és csak azért sem nézett fel. Nem tudta, üdvözölje-e Zoey-t, és ha igen, hogyan. Hiszen a lány élete legfájdalmasabb időszakára emlékeztette. Azokra a hetekre-hónapokra, amelyeket el akart felejteni, de amelyek most, egy év után is élénken éltek az emlékezetében. Mégis, amikor Zoey az asztalához ért, felnézett és rámosolygott.

A lány visszamosolygott rá. Neki volt a legkékebb szeme, amit Daniel valaha látott.

– Te vagy az, Daniel? – kérdezte látható örömmel.

– Zoey? Csak nem? Zoey Evans!

– Bizony – bólogatott a lány. – Rég találkoztunk.

– Egy éve. – Igen, már egy teljes év eltelt azóta, hogy Elizabeth meghalt.

– Hogy van mostanság? – kérdezte a lány.

– Egész jól. Dolgozom. Nevelem Maddie-t. Másra nemigen van időm.

– Hát igen. Nem lehet egyszerű az élet egy apának, aki egyedül neveli a lányát. Mert gondolom, még egyedül élsz.

– Igen. – A férfi az asztalánál lévő másik székre mutatott. – Nem ülsz le? – Az órájára pillantott, majd hozzátette: – Még van hét percem, mielőtt el kell indulnom a kórházba.

Zoey csak egy másodpercig gondolkodott, aztán rábólintott.

– Több időm nekem sincs. Egy közelben lakó páciensemnél kezdek ma reggel, és nem akarok elkésni.

Tőlük sem késett el sosem. Mindig pontosan érkezett az Elizabethszel megbeszélt időpontokra.

– Emlékszem, mindig is nagy súlyt helyeztél a pontosságra.

– Te viszont mindig késésben voltál – mosolygott Zoey.

– Ma már nem. Sokat változtam.

Zoey mosolyogva tette le a kávéscsészéjét.

– Elizabeth sokat panaszkodott emiatt. Azt mondta, hozzád nem a pontosságod, hanem a pontatlanságod miatt lehetne órát igazítani.

Daniel régótra nem beszélt Elizabethről senkivel. Még Abbyvel, Elizabeth anyjával sem, aki Maddie-re vigyázott, míg ő munkában volt. Mintha hallgatólagos megállapodást kötöttek volna, hogy Elizabeth nevét nem ejtik ki.

– Igen, ő nagyon utálta a pontatlanságot. Ma már ügyelek a pontosságra, de mondhatom, nehéz törekedni rá, ha senki nincs, aki figyelmeztessen.

Zoey belekortyolt a kávéjába, aztán rápillantott a csészéje pereme fölött.

– Boldoggá tetted őt. Többször is említette, milyen jó a házasságotok.

– Ő is engem. Kár, hogy olyan kevés idő adatott nekünk.

Mindössze öt év. Aztán jött a gyógyíthatatlan leukémia, ami keresztülhúzta a számításaikat. Három hónappal a diagnózist követően pedig Daniel elveszítette a feleségét.

– De az az idő legalább jól telt. És most ott van neked Maddie. Igaz is, ő hogy van?

– Jól. Amikor dolgozom, Elizabeth édesanyja vigyáz rá. Mit mondjak, nem unatkozik.

– Hány éves is Maddie? Három, ugye? Biztosan sokat változott az elmúlt egy évben, talán meg sem ismerném. A gyerekek olyan gyorsan nőnek…

– Igen, és ez néha megijeszt. – Daniel felhajtotta a kávéja maradékát, és összehajtotta az újságját. – Anyósom szerintem elkényezteti, és ez szerintem nem tesz jót neki. Mostanában egyre gyakrabban kap dührohamot, ha nem úgy alakulnak a dolgok, ahogy ő szeretné. És azzal fenyeget, hogy a nagyijához költözik, ha nem úgy táncolok, ahogy ő fütyül.

– Légy türelmes vele – mondta Zoey. – Szegényke, neki sem lehet egyszerű feldolgozni a változásokat, az anyja halálát. És akkor ott van az is, hogy hol te vagy vele, hogy a nagymamája… Nagyon össze lehet zavarodva.

– Igen, ez igaz. Remélem, különösebb gond nélkül túléljük a dackorszakot mindketten.

– Mindenki máshogy fejezi ki az érzéseit, Daniel. Maddie még kicsi, így tudja kifejezésre juttatni a bizonytalanságát.

– Igen, tudom, és megértem, de ettől nekem nem lesz sokkal könnyebb. És ahogy az anyósom elkényezteti… Maddie bizonyára azt hiszi, hogy mindenkinek úgy kell bánnia vele, mint a nagyanyjának.

Zoey elmosolyodott.

– Hát nem az a nagymamák dolga, hogy az unokáikat kényeztessék? Azt hittem, ez már írott szabály.

– Abby szerintem túlzásba viszi.

– Vagy te vagy túl kritikus. Lehet, hogy számára ezt jelenti a szeretet. Egyszerűen engedékenységgel fejezi ki az érzéseit.

– Valószínűleg igazad van. Tudom, hogy jót akar, és szereti Maddie-t. Alapvetően remek nagymama, mindig számíthatok rá, nem is tudom, mit csinálnék nélküle.

– Biztosra veszem, hogy végül minden rendeződik – nyugtatgatta Zoey. – De ha kételkedsz ebben, beszélj az anyósoddal. Légy őszinte hozzá! Mondd el, miért aggaszt az, ahogy Maddie-vel bánik. Nyilván szereti az unokáját, és mindent megtenne azért, hogy minden rendben legyen vele. Meglásd, értő fülekre találsz.

– Remélem. Mert úgy vélem, Maddie-nek mégiscsak jobb a nagyanyjánál, mint a kórházi oviban. Kösz a tanácsot. Nem is tudom, mikor beszélgettem valakivel ilyen jót utoljára. – Daniel Zoey-ra mosolygott. – Most mennem kell. Hamarosan kezdődik a vizit, szóval már vár rám három kolléga és öt rezidens, aztán kilenckor értekezletem kezdődik, hogy a mai napra előjegyzett tizenkét betegemről meg a papírmunkáról már szó se essék.

– Szóval akkor még itt dolgozol, a kórházban?

– Igen. Szeretem az itteni változatosságot. Azt, hogy soha nem unatkozom. És te? Gyakran jársz be ide?

– Igazából nem. A mi irodánk kicsit odébb van, az utca túloldalán. Bár a kórháznak dolgozom, csak heti egyszer-kétszer jövök be a központi épületbe. És ha be is kell jönnöm, mindig igyekszem gyorsan végezni. Nem szeretem a kórházakat.

– Miért?

– Túl nagyok, túl zsúfoltak, túl idegenek. Jobb szeretem a barátságosabb, emberibb környezetet.

– Ezért dolgozol házi betegápolóként.

– Igen. Tudod, az a tapasztalatom, hogy a betegnek otthon a legjobb, a megszokott környezetében.

– De a hospice-munka, az életvégi ápolás nagyon megterhelő lehet lelkileg.

– Bizonyos szempontból természetesen az. Ugyanakkor roppant hálás feladat. Már a tanulmányaim során elkezdtem ezzel foglalkozni, ugyanis a kötetlen munkaidőt jól össze tudtam egyeztetni az órarendemmel. Aztán rájöttem, hogy nem is akarok váltani, annyira megszerettem ezt a feladatot.

– Bele se merek gondolni, milyen lehet. Egy beteget is nehéz elveszíteni, de mindet… Hogy bírod?

Zoey megvonta a vállát.

– Nem is tudom. Igazából én sem értem, de jó érzés segíteni az embereknek életük utolsó heteiben, hónapjaiban. Az biztos, hogy fontos munka, és valakinek meg kell csinálnia, én pedig még szeretem is. Tiszta szerencse, nem?

– Nos, akkor mindketten elégedettek vagyunk a munkánkkal.

– Bizony – mosolygott a lány.

– Jó volt beszélgetni. Talán máskor is összefutunk még.

– Jó lenne, de sajnos nem valószínű. Mrs. Barrow-t, akihez most megyek, rendszerint dél körül szoktam meglátogatni, a mai kivételes alkalom, mert ma egy orvosi vizsgálat miatt reggel jöttem.

– Szóval akkor egy átlagos napon hat órával később szoktál beugrani ide.

– Pontosan.

– Hát jó. Egyszer talán eljövök déltájban is.

– És akkor talán újra találkozunk.

Daniel egy lépést távolodott az asztaltól.

– Most már tényleg mennem kell. Köszönöm a társaságot és a beszélgetést. Örülök, hogy találkoztunk.

– Én is nagyon örülök.

Elbúcsúztak, és Daniel nem nézett vissza a sötétszőke szépségre, aki továbbra is az asztalnál ült, a kávéját szürcsölgetve. Csak amikor kiért a kávézóból, akkor pillantott vissza az ablakon át. Meglepetésként érte, milyen jól érezte magát vele. Valóban örült volna egy újabb találkozásnak, de erre legfeljebb csak véletlenül kerülhet sor, másképp nem. Pillanatnyilag nincs sem ideje, sem energiája, hogy új kapcsolatokat ápoljon.

Daniel Caldwell. Egy éve látta utoljára a férfit, és úgy találta, hogy azóta sokat változott. Egy éve rémesen be volt fogyva. Nemcsak a feleségéről és a lányáról gondoskodott, hanem mellette teljes állásban dolgozott a kórházban. És a stressz meglátszott rajta. Nemcsak a beesett arcán, hanem a távolba révedő, fájdalmas pillantásán is. Ha valaki, Zoey pontosan tudta, milyen nehéz ez az időszak a halálos betegek hozzátartozóinak. Sok ilyen esettel találkozott már a munkája során.

És Daniel különösen odaadóan gondoskodott a feleségéről. Pedig sokan nem bírják ezt a feladatot, elfordulnak a súlyos beteg hozzátartozóiktól. Vagy legfeljebb testben vannak mellettük, valójában kikapcsolják az érzéseiket. Daniel nem így viselkedett. Őrá az utolsó pillanatig lehetett számítani. Mindent megtett, hogy a feleségén segítsen. És azért is, hogy neki segítsen.

Zoey csodálta ezért. Elizabeth és Daniel házassága tökéletesnek tűnt számára, ő is erre a fajta csendes boldogságra vágyott, de már nem hitte, hogy valaha része lehet benne. Miután a saját házassága véget ért, úgy érezte, leszerepelt mint feleség, és elveszítette minden önbizalmát. Félt a további kapcsolatoktól, és nem szívesen tette volna megint kockára a szívét.

A lelke mélyén azonban még pislákolt egy kis remény. Nem zárta ki egészen, hogy a jövő tartogathat számára kellemes meglepetést. Ugyanakkor nem tudta, maradt-e benne annyi szenvedély, ami elég egy új kapcsolathoz. Brad gondoskodott róla, hogy kiölje belőle a szerelmet. Idő kellett hozzá, hogy regenerálódjon, hogy összeszedje és összeragassza eltört szíve cserepeit, lerázza a közöny béklyóját, felszítsa a remény tüzét. Hogy nem kell egyetlen tévedés miatt mindörökre magányra ítélnie önmagát.

Viszonylag hamar rájött, kicsoda Brad valójában, és nem értette, hogy szerethetett bele egy ilyen emberbe. Nem értette, hogy lehetett ilyen ostoba.

A férfi nem is a szívére mérte a legnagyobb csapást, hanem az önbizalmára. Zoey elveszítette az önmagába, a józan ítélőképességébe vetett hitét. Ma már legfeljebb csak magabiztosnak tűnt, valójában tele volt kételyekkel. Ezért nem járt el mostanában sehová. Nem ismerkedett. Elhatározta, hogy amíg nem egészen biztos benne, hogy nem fog hülyeséget csinálni, inkább szingli marad. Jó neki így.

Persze még jobb lenne egy szerető, gyöngéd kapcsolatban élni. Mondjuk egy olyan férfi oldalán, mint Daniel. Persze aligha lesz olyan szerencséje, hiszen Daniel igazán különleges férfi.

Zoey látta, milyen odaadóan gondoskodott Elizabethről. Milyen gyöngéden bánt, milyen kedvesen beszélt vele. Fogta a kezét órákon keresztül, az ágya mellett ülve…

Hát igen, ilyen férfi nem terem minden bokorban.

Vajon lehet neki is akkora szerencséje, mint Elizabeth-nek? Megtalálhatja ő is a társát, az igazit, azt az embert, aki olyan szenvedélyesen tudja őt szeretni, ahogy Daniel szerette a feleségét?

Daniel… Zoey mindvégig rá gondolt, míg oda nem ért az első betegéhez. A férfi hízott pár kilót az elmúlt egy évben, és ez jól állt neki. Az egész megjelenése megváltozott. Sokkal nyugodtabbnak, kiegyensúlyozottabbnak tűnt. Ez azt mutatta, hogy kezdi feldolgozni a felesége elvesztését, és ez így is van rendjén. Akadnak olyanok, akik megrekednek a gyászukban, és képtelenek továbblépni. Danielnek azonban ott volt a lánya és a kórházi munkája. Neki muszáj tovább élnie az életét. Vannak feladatai, céljai.

Jó volt találkozni vele. Zoey nem tartotta a kapcsolatot a betegei hozzátartozóival. Pedig sokan nem akarták elengedni, mert nem tudtak szembenézni a ténnyel, hogy elveszítették a szeretett személyt, de Zoey rájött, hogy a kapcsolat megszakítása a legjobb megoldás mindenkinek.

Véletlen találkozások ritkán fordultak elő. Olyan pedig, hogy odaüljön egy hozzátartozóhoz, és beszélgessen vele a beteg halála után egy évvel, még soha nem történt.

Nem is tudta, miért tett ilyet. Talán mert Daniel, ha úgy vesszük, kolléga volt. Ha Zoey bement a kórházba, időnként persze körülnézett, a szeme Danielt kereste, de sosem futottak össze. Az pedig, hogy felkeresse, eszébe sem jutott. Zoey profi volt, tudta, hogy a munkát és a magánéletet nem szabad összekevernie.

Nem mintha lett volna magánélete. Munka után hazament, átnézte a jegyzeteit, megetette Bolyhoskát, a perzsamacskáját, elintézett pár telefont, megvacsorázott, olvasott egy kicsit, és pár oldalt követően el is aludt. Aztán másnap kezdődött minden elölről. A hétvégéi rendszerint olyasmivel teltek, amire hét közben nem maradt ideje. Bevásárlás, mosás, takarítás. Szombatonként néha eljutott sziklát mászni is, ez volt az egyetlen hobbija. No és a mozi. Ott bent, a terem sötétjében senki nem látta, hogy egyedül ül, és Zoey élvezte, hogy eltűnhet a tömegben.

Ja, és minden vasárnap délelőtt felhívta az anyját. Merő kötelességtudatból, mert ezekben a beszélgetésekben nem sok öröme telt.

– Hogy vagy, drágám? – kérdezte minden alkalommal az anyja.

– Köszönöm, jól.

– Van valami újság?

– Nem, nincs. Minden maradt a régiben.

– Nem randizol? Barátod sincs még?

– Nem. Te is tudod, anya, hogy erre nincs időm. Sokat dolgozom.

– Mikor keresel már egy kedves fiút, alapítasz családot, és szülsz nekem unokákat végre?

– Hát, a jelek szerint nem mostanában. Tudod, az élet végi ápolás nem az a fajta munka, amelynek során jó partikat ismerhet meg az ember.

– Akkor menj, keress munkát a kórházba! Ott megcsíphetnél egy csinos, fiatal dokit!

– De nekem nincs szükségem csinos, fiatal dokikra. És nem akarok a kórházban dolgozni.

– Jaj, Zoey! Te semmit sem változtál! Még mindig olyan átkozottul makacs vagy, mint kislány korodban! – sóhajtozott szemrehányóan az asszony.

Minden vasárnap délelőtt lejátszódott ez a beszélgetés. Zoey évente kétszer meglátogatta az anyját egy-egy hétre, így személyesen is számos alkalommal lefolytathatták ugyanezt a beszélgetést. Cserébe viszont az asszony tényleg a lánya kedvét kereste ez alatt a kétszer egy hét alatt, és Zoey kifejezetten élvezte. A változatosság kedvéért jó volt néha azt is átélni, hogy más gondoskodott róla, nem pedig fordítva.

Most leparkolt a betege háza előtt, és kipillantott a csinos faházra. Felsóhajtott. Nagyon jó lett volna, ha kicsivel több időt tölthet az imént Daniellel, de sajnos mindkettejüket szólította a kötelesség. Ami Zoey számára ez alkalommal Mrs. Barrow-t jelentette. Az idős hölgyet kellett felkészítenie az orvosi vizsgálatra. Fürdetés, hajmosás, öltözés, állapotfelmérés, gyógyszerek beadása. Mrs. Barrow-nak sok segítségre volt szüksége, ugyanakkor mégsem hunyt ki belőle a tűz, tudta élvezni az életet. Zoey emiatt kifejezetten kedvelte őt, szeretett hozzá járni.

Újra felsóhajtott, majd magához vette a táskáját, kiszállt, és elindult az ajtó felé. A Daniellel való találkozás felzaklatta, maga sem tudta, miért. Egyszerre azt érezte, hogy hiányzik valami az életéből. Vagy valaki. Egy kaland. Egy kis változatosság. Hirtelen vágyni kezdett rá, hogy randizzon valakivel. Csak egyszer. Elmehetnének vacsorázni, innának egy pohár bort. Csak úgy, kötelezettségek nélkül.

Nem is tudta, hogy ennyire szeretne kitörni a napi rutinból. Hogy ennyire vágyik a társaságra.

De vajon tényleg Daniel lenne a megfelelő társaság? Ebben nem volt egészen biztos.

2. FEJEZET

A meghívó egyértelmű volt. A tizenhetes asztalnál fog ülni, a hatalmas bálterem jobb szélén, a fal mellett. Bezzeg amikor két évvel ezelőtt még Elizabethszel vett részt a kórház jótékonysági gáláján, akkor elöl, középen ültek három másik párral, és remekül látták a pódiumot. Lám, így múlik el a világ dicsősége, gondolta szomorkásan Daniel, miközben az asztalát kereste.

Nem kedvelte az efféle rendezvényeket, különösen akkor, ha szmokingot kellett viselnie. De Elizabeth imádta a társaságot, és szeretett csinosan felöltözni, így aztán eljöttek. Daniel még emlékezett a felesége vállpánt nélküli, éjkék szaténruhájára. Elizabeth elbűvölő volt benne, nem csoda, ha sokan megfordultak utána.

Éld tovább az életedet, Daniel! Folytasd azokat a dolgokat, amikben örömöd telik. Légy boldog! Találj új társat magad mellé. Nem akarom, hogy egyedül maradj! Ezt mondta neki a felesége a halála előtt. Danielnek azonban mostanáig roppant nehezére esett megfogadnia ezt a tanácsot. Tavaly el sem jött a jótékonysági bálra. Idén is csak azért, mert a főnöke szelíd nyomást gyakorolt rá.

Pedig Daniel igazából sosem érezte rosszul magát ezeken a rendezvényeken. A vacsora mindig finom volt, a műsor szórakoztató, és szerencsére a beszédek nem voltak se túl hosszúak, se kínosak. Valahogy majdcsak túléli a mai estét is. Még akkor is, ha idén alighanem a híres-hírhedt szingliasztalhoz ültették, hiszen egyedül érkezett a bálra.

Daniel irányt váltott, és a bárpult felé igyekezett, amely előtt már hosszú sor állt. Egy kis alkohol minden bizonnyal segíteni fog, hogy gyorsabban teljen az idő.

Aztán leült a tizenhetes asztalhoz, és az órájára pillantott, pedig jóformán még el sem kezdődött az estély.

– Leülhetek melléd? – Danielt ismerős hang riasztotta fel töprengéséből. Felkapta a fejét, aztán fel is állt, és kihúzta Zoey-nak a szomszédos széket. – Nocsak! Téged is a szingliasztalhoz ültettek?

– Ez a szingliasztal? Nem is tudtam.

– Azért van ennyire félreeső helyen, hogy a többiek ne lássák, milyen kényszeredett arccal üldögélünk itt.

– Ó, én szabad akaratomból jöttem, de gondolom, téged sem kényszerített senki.

– Tévedsz – vigyorgott Daniel. – Én elszenvedtem némi szelíd erőszakot. Fogalmazzunk úgy, hogy a főigazgató melegen ajánlotta a részvételt. Pedig sokkal szívesebben olvasnék mesét Maddie-nek farmerben és pólóban.

– Én még sosem voltam jótékonysági bálon – vallotta be Zoey, és töltött magának egy kevés jégbe hűtött ásványvizet az előtte álló palackból. – Meg kell mondanom, nagyon örültem a meghívásnak, sőt, kérlek, ne nevess ki, de hetek óta sóvárogva vártam ezt az estét. Vadonatúj ruhát is vettem a nagy alkalomra. – Letette a poharát, és körülnézett a teremben. – Jó, sokan vannak – állapította meg. – Minden évben ekkora a tömeg?

– Egyre nagyobb – bólintott Daniel, de nem a jelenlévőket nézte, hanem Zoey-t. – Régebben a kórház bankett-termében tartották a bált, de ott ma már nem férnénk el.

– Persze, hiszen a kórház is egyre nagyobb. És minél több embert akarunk ellátni, annál nagyobb adományokra van szükség, hogy a szolgáltatások színvonalát fenntarthassuk. Szeretsz itt dolgozni, Daniel?

– Igen. A nagy kórházak nemcsak több beteget láthatnak el, de komolyabb beavatkozások elvégzésére is képesek vagyunk, nem úgy, mint a kicsik. A legmodernebb műszerek lehetővé teszik a hatékony munkát.

– Elizabeth nagyon büszke volt rád, de gondolom, ezt amúgy is tudod. Sokat beszélt erről nekem.

– Tényleg? – Még mindig elég nehéz volt számára, hogy a halott feleségéről beszéljen. Bár Zoey-val talán kicsit mégis könnyebb, mint bárki mással.

– Azt mondta, fontos és értékes munkád van. Hogy a többséggel ellentétben te valami igazán jelentőségteljes dolgot csinálsz.

– Kicsit mintha elfogult lett volna irányomban. Bár persze ez nem meglepő.

Daniel körülnézett, látta, hogy lassan megtelik a terem, és a sok ember láttán a fejét csóválta. Nem neki való ez a tömeg. Persze ugyanakkor örült neki, hogy egész este Zoey társaságát élvezheti.

– Elég morc képet vágsz – állapította meg a lány. – Valami baj van?

– Á, nem, csak azon gondolkodom, mennyivel jobb lett volna, ha az ajtó melletti asztalnál kapok helyet.

– Miért? Csak nem amiatt, mert szeretnél észrevétlenül lelépni?

– De igen. És ez innen sajnos aligha lehetséges – magyarázta a férfi. – Túl sok a szemtanú.

– Zavarba ejtően őszinte vagy – állapította meg Zoey. – Nem félsz, hogy megsértődöm?

– Hogyhogy?

– Ha meg akarsz szökni, akkor nyilván nem díjazod a társaságomat. – Időközben már minden szék foglalt volt az asztaluknál, de csak ők ketten beszélgettek.

– Nem nevezném menekülésnek. Inkább úgy mondanám, hogy hosszas mentegetőzést követően udvariasan elbúcsúznék.

Zoey felnevetett.

– És mi lenne a mentséged? Hogy utálod a bálokat? Allergiás vagy a jótékonysági estekre? Vagy hogy tömegiszonyod van?

– Csak egy választ jelölhetek meg, vagy beikszelhetem mindet? – Danielt magát is meglepte, de élvezte ezt a beszélgetést. Mint ahogy múltkor a kávézóban is megállapította, kifejezetten jólesett Zoey-val csevegnie.

– Képzeld azt, hogy a kedvenc kávézódban üldögélsz, és újságot olvasol! – javasolta a lány.

– A kedvenc kávézóban üldögélek az ötszáz legjobb barátommal, akik mind szmokingot és nagyestélyit viselnek? – A férfi vágott egy grimaszt. – Azt hiszem, új kedvenc helyet keresek magamnak. Olyat, ahol kevésbé szigorúak az öltözködési előírások. És ahol kisebb a tömeg.

– Nem szereted a nagy csoportosulásokat.

– Nem igazán – rázta a fejét Daniel. – Nem kedvelem a felszínes bájcsevejt. Inkább a kisebb társaságot és a komolyabb beszélgetéseket. Jut eszembe… Nem kérsz valamit a bárból? – Daniel a lány arcára szegezte a tekintetét, mert nem akart a dekoltázsába bámulni. Szép ruhát viselt. Csillogó aranyszínűt. Jól mutatott az ő fekete szmokingja mellett. És sokkal jobban állt Zoey-n, mint a hétköznapi munkaruha. Sokkal többet mutatott meg a testéből. Többet, mint amennyi kísértést Daniel pillanatnyilag el tudott viselni.

Nem állt szándékában sem az, hogy csábítson, sem az, hogy hagyja magát elcsábítani.

– Mit hozzak? Bort? Vagy inkább egy koktélt? Esetleg whiskyt?

– Egy pohár száraz fehérbor jólesne. De ugye nem használod ki a helyzetet, és nem lógsz meg a hátsó kijáraton át?

– Sosem hagynálak cserben – biztosította Daniel. – Márpedig mindenképpen alkoholra lesz szükséged, hogy túléld ezt az estét.

– Nem szép tőled, hogy megpróbálod elvenni a kedvem az egésztől. Pedig olyan örömmel jöttem ide – mondta a lány, de csipetnyi szemrehányás sem volt a hangjában. – Elizabeth annak idején említette, hogy nem szereted a hivatalos rendezvényeket.

– És akkor még finoman fogalmazott.

– Mindig is ilyen voltál? Úgy értem, sosem szeretted a társaságot?

– Nem. Mindig is magányos farkasnak számítottam. Nincs szükségem sok emberre magam körül.

– Látod, én meg pont az ellentéted vagyok. Mindig is imádtam a rendezvényeket. Imádok elvegyülni egy csapat idegen között, abban a reményben, hogy barátokra találok. A munkám során annyira egyedül vagyok, hogy ez kellemes változatosságot jelent számomra.

– Nincs barátod? – Alighogy feltette a kérdést, Daniel máris megcsóválta a fejét. – Bocsáss meg. Ehhez semmi közöm.

– Nem gond. Nincsenek titkaim. Nem, pillanatnyilag nincs férfi az életemben. Nem találtam még meg az igazit. És őszintén szólva, sajnos nem nagyon bízom a férfiakban. Voltam már házas, de elváltam, és nem szereztem jó tapasztalatokat a házasságról. Szóval óvatos vagyok.

– Ezek szerint nem sikerült a házasságod.

– Nem. Már az elején sem volt rendben semmi, de én a rózsaszín ködtől sajnos sokáig nem vettem észre a csúf valóságot. És mivel egyszer rosszul választottam, már nem bízom magamban. A saját ítélőképességemben. És talán óvatosabb vagyok a kelleténél.

– Meddig voltál férjnél?

– Kilenc hónapig. – Zoey ivott egy korty vizet. – A férjem rezidens orvos volt, és szüksége volt valakire, aki finanszírozza a tanulmányait és a megélhetését. Én addigra már végeztem, tehát ápolóként dolgoztam, ebből következően remek jelöltnek tűnhettem. Gyors házasság volt, aztán meg gyors válás. A férjem ugyanis már az első pillanattól fogva kereste a még jobb partit. Azt a nőt, aki magasabb életszínvonalat tud biztosítani neki.

– Te viszont szeretted őt?

– Nagyon. Az elején legalábbis. Teljesen belebolondultam. De aztán kinyílt a szemem, és léptem. Pontosabban leléptem.

– Összetörte a szíved – bólogatott Daniel.

– Úgy valahogy. És nem akarom megint kockára tenni a lelki békémet.

– Mert félsz, hogy megint sérülni fogsz?

– Mert rájöttem, hogy kapcsolati és érzelmi kérdésekben könnyen félrevezethető vagyok. Újra elkövethetem azokat a hibákat, amiket egyszer már elkövettem.

– Nem vagy túl szigorú magaddal?

Zoey a fejét rázta.

– Nem hiszem. De inkább legyek szigorú, mintsem kétszeresen elvált.

Egy magas, szikár férfi ült le az asztalukhoz az utolsó szabad székre.

– Stan Kramer vagyok – mutatkozott be. – A könyvelésen dolgozom.

A többiek biccentettek, és szintén elmormolták a nevüket. Miután az asztal megtelt, meglepően kellemes társalgás vette kezdetét. Danielnek el kellett ismernie, hogy nem is olyan szörnyű, ha az ember olyanok között van, akik nem a betegei, és nem akarnak tőle semmit. Ugyanakkor ő inkább csak akkor szólalt meg, ha kérdezték, nem vett rész igazán aktívan a társalgásban.

– Valamiért nem érzed jól magad – állapította meg halkan Zoey.

– Ezt nem mondanám. Sokkal kellemesebb az egész, mint eredetileg gondoltam.

– De olyan csendes vagy. – Zoey oldalt hajolt, amikor a pincér letette eléje a csirke cordon bleu-t spárgával és balzsamecetes paradicsomsalátával. – Ilyen szoktam lenni, ha nincs különösebb mondanivalóm. Inkább másokra figyelek.

Ellentétben az ikertestvérével, Damiennel, aki nyitott, barátságos ember, szeret mindig a társaság középpontjában lenni. Damien szintén orvos volt, de amint végzett, Costa Ricába utazott gyógyítani. Daniel mindig csodálta a kalandvágyát és azt a képességét, hogy bárhol otthon tudta érezni magát.

A főételre pillantott, és megállapította, hogy remekül néz ki. Sokkal jobban, mint bármi, amit ő az asztalra tudott varázsolni. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy Daniel kizárólag Maddie kedvenceit főzte, és a lánya kevés ételt szeretett. Spagetti húsgombóccal, pizza, sajtos melegszendvics, csibefasírt – nagyjából ennyi volt a repertoár. És persze mindig volt otthon epres joghurt meg mogyoróvaj. Bármi mást belediktálni Maddie-be emberfeletti küzdelmet jelentett, így aztán többnyire nem vállalta a harcot, hanem engedett. Rendes, felnőtt ételt Daniel csak akkor evett, ha Elizabeth anyja, Abby megvendégelte, amikor Maddie-ért ment. És ha étteremben evett.

Megkóstolta a cordon bleu-t, és felsóhajtott gyönyörűségében.

– Ez valami isteni!

– Gondolom, nem jársz el túl gyakran otthonról – állapította meg Zoey, miután bekapott egy darabka paradicsomot.

– Tévedés. A szabadnapjaimon elég gyakran töltöm házon kívül az időt, de csak Maddie-vel. Tudod, nem szeretném, ha olyan magának való lenne, mint én. Így aztán kihasználok minden lehetőséget a kimozdulásra. Persze Maddie talán csak azért jön velem szívesen, mert olyankor mindig kap pizzát.

– Vagy inkább azért, mert olyankor együtt lehet az apukájával.

– Ó, nem hinném. Tudod, kicsit szigorú vagyok, legalábbis a lányom szerint.

– Az az apák dolga. Hogy szigorúak legyenek.

– Hát igen. Nálunk is Elizabeth volt az engedékenyebb. Képtelen volt nemet mondani Maddie-nek. Nekem kellett megszabnom, hol a határ, mert ő nem tudott fegyelmet tartani.

– Nem hinném, hogy Maddie korában bárki sok fegyelmezésre szorulna.

Daniel felnevetett.

– Látszik, hogy nincs tapasztalatod a gyerekekkel. A hároméves kor pont az az időszak, amikor egy gyermeknek fegyelmet kell tanulnia. Ha ilyenkor elég következetesek vagyunk, később sokkal kevesebb gondunk lesz.

Ez elég furcsa volt Zoey-nak, de nem akadékoskodott.

– Szóval akkor szigorú apa vagy.

– Maddie szerint legalábbis. Akinek sok mindenről igen sommás véleménye van. Többek között rólam is.

– Nem mondod! – kuncogott Zoey. – Makacs kis teremtés lehet. Akárcsak az apukája.

– Az a véleményed rólam, hogy makacs vagyok?

– Nem ismerlek eléggé, hogy határozott véleményem alakulhasson ki rólad, de ez az érzésem, igen.

– Igazad van. Valóban elég makacs vagyok. Te viszont nagyon nyílt és szókimondó.

– Ezt bóknak veszem.

– Ó! Vagyis szándékosan vagy ilyen?

– Bizony. – Zoey nevetett. – Sokat gyakoroltam, hogy ilyen legyek.

– Aha. Ezek szerint régen félénk voltál, és tartózkodó.

– Eltaláltad.

– Ki hitte volna!

Egy pillanatra csend támadt. Daniel csak nézte a lányt, aki egy falat ételt rágott éppen. És megállapította, hogy az egyenesség, az őszinteség jól áll neki. Annál is inkább, mert közben nem udvariatlan. Csak kimondja, amit lát és gondol.

– A félénkséget nem könnyű ám leküzdeni. Sosem voltam ugyan annyira introvertált, mint te, de anyám, aki egyedül nevelt, elég domináns alkat. Míg vele éltem, minden pillanatban ellenőrzött és irányítani próbált.

– Tartod vele a kapcsolatot?

– Persze. Aggódik értem, és a mai napig igyekszik gondoskodni rólam, még akkor is, ha ez a gondoskodás ma már jobbára csak zsörtölődésben merül ki. – Zoey nevetett. – Néha bosszantó persze, de már megszoktam.

– És az apád?

– Nem ismertem őt. Még kisbaba voltam, amikor elhagyott minket. Később sem próbálta velem felvenni a kapcsolatot.

– De remélem, legalább pénzzel hozzájárult a nevelésedhez.

– Sajnos még ezt az alapvető kötelességét is elmulasztotta. Anyámnak mindig legalább két állása volt, hogy megéljünk.

– Nem lehetett könnyű.

– Valóban nem volt az. De túléltük. Ehhez persze anyám munkabírására és vasakaratára is szükség volt. És a te szüleid hogy vannak? Elizabeth mintha valami olyasmit mondott volna, hogy Floridában élnek.

– Ó, igen. Saját házuk van a tengerparton. Élvezik a nyugdíjas éveiket.

– Gyakran találkoztok?

– Én már évek óta nem voltam ott. Nincs rá időm. De ők negyedévente egyszer meglátogatnak minket. És hetente beszélünk Skype-on. Már csak azért is, hogy a lányom el ne felejtse, hogy néznek ki a nagyszülei. Ezenkívül e-mailezünk és sms-ezünk is, ha valami eszünkbe jut. – Összességében, gondolta Daniel, jobb velük a kapcsolatom, mint eddig bármikor. Ami nem is baj, tekintve, hogy Damien a costa rica-i munkavállalás miatt gyakorlatilag eltűnt a színről. Ott, a dzsungel közepén csak elvétve jutott nethez, és csak néha írt egy-egy levelet.

Ami azt illeti, Danielnek nagyon hiányzott.

Az egybegyűlteket egy ismert humorista szórakoztatta, akinek saját műsora volt az egyik népszerű televíziós csatornán. Zoey akkorákat nevetett, hogy már fájt az oldala. Daniel azonban egyszer sem kacagott felhőtlenül. Udvarias mosollyal az ajkán üldögélt az asztalnál.

– Nem tetszik? – kérdezte tőle a lány.

– De igen. Egész jópofa.

– Akkor miért nem nevetsz?

– Magamban nevetek.

Zoey felsóhajtott. Inkább nem mondott semmit.

– Mi lenne, ha később beülnénk valahová egy kávéra? Csak te meg én.

A meghívás váratlanul érte a lányt. Nem gondolta volna, hogy Daniel randit kér tőle azok után, amit a szerelmi életéről mondott. És igazából fogalma sem volt róla, vajon szeretne-e randizni vele. Valahogy félt kettejük kapcsolatától. Daniel vegyes érzéseket keltett benne. Könnyen el tudta képzelni, hogy együtt legyenek, de már annyit csalódott. Először az apjában, aztán Bradben…