Jo Nesbø

MINNESOTA

Fordította: Sulyok Viktória

A mű eredeti címe: Minnesota

Copyright © Jo Nesbø, 2025

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Sulyok Viktória, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-805-8 (papír)

ISBN 978-963-614-806-5 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

We’re all living in Amerika, Amerika ist wunderbar.[1]

RAMMSTEIN

[1] Mindannyian Amerikában élünk, Amerika csodálatos.

Első fejezet

Érkezés. 2022. szeptember

– És mi a célja a látogatásának, Mr. Holger Rudi?

A fáradt tekintetű határőr különösebb érdeklődés nélkül méreget, és megvakarja a felkarját az „Egyesült Államok Vám- és Határvédelem” felirat alatt.

– Kutatás – felelem.

– És mit fog kutatni?

Reykjavíkon keresztül repültem Oslóból Minneapolisba, az időeltolódás hét óra, a testem jelzi, hogy már régen ágyban kellene lennem, ezért lenyelem a nyelvemre toluló választ: „gyilkosságokat”. Ennek hallatán azonnal kihallgatásra vinnének, úgyhogy azt felelem, hogy egy norvég származású rendőrről akarok írni.

– Ezek szerint író?

A legszívesebben azt válaszolnám, hogy preparátor vagyok. Kitömő. Azért jöttem, hogy megszerezzem a bőrt, amit ráhúzhatok az alakra, a történetre, amit már megformáltam. Ez a kép hónapok óta követ, így látom magamat. De mint mondtam, kimerült vagyok.

– Igen – felelem.

– Érdekes. Amúgy engem a Norvég Lutheránus Emléktemplomban kereszteltek meg. – A határőr mosolyogva nyújtja vissza az útlevelemet. – Mindenhol ott vagyunk Minnesotában.

Ahogy a taxi a város felé halad, nem nehéz észrevenni a változásokat. Sok az új út és épület, amik nyolc éve, amikor utoljára Minneapolisban jártam, még nem léteztek. Előttünk magasodnak a belváros felhőkarcolói. Lehajtunk az autópályáról, és a nyílegyenes utak egyikén megyünk tovább. A felhőkarcolók között egy szögletes kolosszus veri vissza a délutáni napfényt.

– Mi ez az üvegépület? – kérdezem a taxisofőrtől.

– Ez itt? A U. S. Bank Stadion. Itt játszik a Vikings.

– Aha.

– Érdekli az amerikai foci?

Megvonom a vállam.

– Láttam már őket játszani. Még a régi stadionban. Lehet, hogy szerzek megint jegyet.

– Sok sikert!

– Sok sikert?

A fekete, nagyjából az ötvenes éveiben járó sofőr rám néz a mandula alakú szemüvege mögül a visszapillantó tükörből.

– Alig kapni. Tegnap vehettem volna egy teljesen átlagos helyre szólót háromszázötven dollárért.

– Tényleg?

– Tényleg. Egy meccsre az ember korábban elvihette magával a fiát, most meg olyan, mint minden ebben az országban. A gazdagok kiváltsága.

Kinézek az ablakon. Amikor meglátogattuk a nagybátyámat és a nagynénémet, ritkán jöttünk ide a belvárosba. Ha szükségünk volt valamire, csak leugrottunk a sarokra vagy a Southdale Centerbe. Meglepetten konstatálom, milyen csend van, és milyen kevesen járnak az utcákon. Nyolc évvel ezelőtt, amikor az unokatestvéremmel egy tetőteraszon ettünk a Hennepin Avenue-n, csak úgy nyüzsögtek mindenhol az emberek. A legzsúfoltabbnak a Nicollet Mallnak nevezett hosszú útszakasz tűnt, amit éppen most keresztezünk.

– Hol van mindenki? – kérdezem.

– Már az emberek?

– Igen.

– Hát, a történtek után megváltoztak a dolgok.

A történtek után. Én a hat évvel ezelőtti gyilkosságsorozatot emlegetném így, de a „történtek” a sofőr és Minneapolis lakói számára természetesen George Floyd két évvel korábbi halálát jelentik. A reptér óta már három graffiti mellett mentünk el, amik a helyi rendőr által megölt fekete férfit ábrázolták.

– Azóta sok idő telt el – jegyzem meg.

– Mi nem így érezzük – feleli a sofőr. – Szerintem voltak, akik azt hitték, hogy az emberek majd összefognak. Hogy szembeszállnak a rasszista rendőrséggel, tudja. De a város ehelyett teljesen szétszakadt. Akkor csapott le a világjárvány is, szóval minden összejött…

Megállunk a Hilton előtt. Készpénzzel fizetek, és nem fukarkodom a borravalóval. Mielőtt a sofőr elindulna, közlöm vele, hogy szükségem lesz majd pár városi fuvarra, és megkérdezem, érdekli-e a feladat. Megállapodunk egy órabérben, megbeszéljük, hogy majd hívom, és elmentem a telefonszámát.

A tágas előtérben és az étteremben alig páran lézengenek. A recepciós valószínűleg mosolyog a maszkja mögött. Átnyújtom neki az útlevelemet, és amikor észreveszi, hogy több mint egy hétig maradok, felhívja a figyelmemet, hogy csak minden ötödik napon fogják takarítani a szobát. Kapok tőle egy kártyát. A 2406-os szobában fogok lakni, majdnem legfelül, ahogyan kértem.

– Az orrvérzéses emelet? – mosolyog rám egy cowboykalapos alak a liftben, amikor megnyomom a 24-es gombot.

Lazán, tréfásan, mégis barátságosan beszél, úgy, ahogyan tapasztalatom szerint csak az amerikaiak és az egészen északon született norvégok tudnak. Megpróbálok hasonló hangnemben válaszolni, de Dél-Norvégiából származom. Inkább arra koncentrálok, hogy kiegyenlítsem a nyomást a fülemben.

A hatalmas, puha ágyban azonnal elnyom az álom.

Arra ébredek, hogy vécére kell mennem. Hogy ne verjem ki teljesen az álmot a szememből, nem kapcsolok villanyt, inkább megpróbálom kivenni a vécécsészét a sötétben. Ahogy becélzom az ülőkét, majdnem hanyatt esem. Teljesen kiment a fejemből, hogy itt alacsonyabbak a vécék, mint Norvégiában. Hirtelen az is bevillan, hogy emiatt kiskoromban azt gondoltam, hogy Amerikában jobban szeretik a gyerekeket. Ebben a hitben az is megerősített, hogy láttam, milyen rengeteg csatorna vetít rajzfilmeket és gyereksorozatokat, és a Southdale-ben csak úgy roskadoznak a polcok a színes cukorkák súlya alatt. És akkor még nem is említettem a Valleyfair vidámparkot, ahol a nagybátyám mindig tudott valami újat mutatni, amikor meglátogattuk a nyári szünetben. Gyerekeknek való, csodálatos országnak láttam Amerikát. Egyszóval imádtam. És bár egy idő után rájöttem, hogy nem tökéletes, azt is egyértelműen tudtam, hogy életem végéig szeretni fogom.

Amikor másodszor is felébredek, még mindig nem kelt fel a nap. Kimászom az ágyból, felhívom a sofőrt, megkérem, hogy jöjjön értem a Nicollet Avenue és a Déli 10. utca kereszteződéséhez, és lefelé indulok. Minneapolis ikervárosa, a Mississippi túloldalán fekvő Saint Paul felett lassan világosodik az ég. A járdán egy hajléktalan fekszik. Egy amerikai bank logóját viselő felhőkarcoló falához simul, mint aki abban reménykedik, hogy így valamennyire felmelegszik. A Nicollet Avenue-n rendőrautó parkol, az enyhén besötétített ablaküveg miatt nem lehet kivenni, ül-e benne valaki. A taxim negyedóra múlva kanyarodik a járda mellé. Beülök hátra.

– Először Jordanbe akarok menni.

A sofőr a visszapillantó tükörből méreget.

– A városba?

– Nem. A városrészbe.

Nem kapok választ.

– Valami baj van?

– Semmi, uram. De ha drogot akar venni, akkor keressen magának másik fuvart.

– Nem akarok drogot venni. A „projekt” érdekel.

– Jordanben? Már nincs meg.

– Nincs meg?

– Az utolsó épületet úgy öt-hat évvel ezelőtt bontották le.

– Azért csak menjünk oda!

A város még nem ébredt fel. A jómódú negyedeket a részletek különböztetik meg a kevésbé tehetősektől. Hogy a házak előtt nyírják-e a füvet, elszállítják-e a szemetet, és milyen autók állnak az út szélén.

Ahogy elhaladunk egy éjjel-nappali Winner benzinkút mellett, négy fekete utánunk bámul.

– Újabban itt árulnak drogot? – kérdezem.

A sofőr nem válaszol.

– Megjöttünk – közli, amikor pár háztömbbel később megállunk. – Itt voltak az utolsó magasházak.

Egy tábla arra hívja fel a figyelmet, hogy tilos fegyvert bevinni a mögötte lévő területre, ahol egy alacsony, újnak látszó épület áll. Általános iskola. A hajnali derengésben két mókus surran át a füvön elővigyázatosan meg-megtorpanva, magasra emelt farkuk furcsán hullámzik.

És mi a célja a látogatásának, Mr. Holger Rudi?

Az, hogy belehelyezkedjek egy gyilkos szerepébe. Hogy kövessem a 2016-os nyomokat. Már jó ideje dolgozom a könyvön, aminek munkacíme A minneapolisi bosszúálló. Felteszem, hogy a kiadómnak lesz arról sejtése, hogy mi rejlik a cím mögött, de azt nem igazán tudják elképzelni, hogyan kell hirdetni. Az emberek újabban megőrülnek a true crime-ért, nem bírnak betelni a megtörtént bűnesetekkel, véres, minél nagyszabásúbb gyilkosságokat akarnak, titokzatosságot, váratlan fordulatokat, a törvény két oldalán egymásnak feszülő gonosztevőket és hősöket, valamint lehetőleg olyan befejezést, ami szerteágazó összeesküvés-elméleteknek adhat teret. Az én könyvem az utolsó kivételével ezt mind tudja. A válaszok egyértelműek, a bűnös kilétével kapcsolatban nem merül fel kétely. Csak az a feladat, hogy megértsük, hogyan és miért történt az, ami történt. Ehhez nemcsak a gyilkos fejébe kell beférkőznöm, hanem minden más szereplő fejébe is. Fel kell használnom azt, amit már tudok, és be kell vetnem a képzelőerőmet, hogy az ő szemükön keresztül lássam a világot, a helyeket, ahol a történet játszódott. Hogy megtaláljam az emberit az embertelenben. Hogy arra kényszerítsem az olvasót – és saját magamat is –, hogy feltegye magának a kérdést: Akár én is lehettem volna?

Nyolc napot szántam a terepmunkára, szóval nincs túl sok időm. Neki kell veselkednem. Vele kezdem, azzal, aki hat évvel ezelőtt szintén hajnalban itt volt, ahol most én.

Lehunyom a szemem, és látom a magasba emelkedő épületeket. Eltakarják az eget. A hatodikon az egyik ablak nyitva van. Odarepülök. Így most én vagyok ő. Kinézek. Mindent látok. A magasból mindent be lehet látni.

Második fejezet

Célzás. 2016. október

A magasból mindent be lehetett látni. Egy időre kívülálló megfigyelő lehettem, vagy legalábbis úgy tehettem, mintha az lennék. Elhitethettem magammal, hogy tárgyilagosan ítélkezem a társadalom, az emberek és az életük felett. Hét óra óta a hatodik emeleti ablakban ülve bámultam le a nyüzsgő hangyabolyra. Néztem, amint az emberek kilépnek a Jordan-projekt magasházainak ajtaján. Kedd reggel volt, nyolc óra múlt tizenegy perccel. Autók lőttek ki fehér füstöt eregetve a járda mellől és a házak mögötti parkolókból. Gyerekek szálltak fel a sárga iskolabuszokra, amik a rácsos ablakaikkal guruló börtönökre emlékeztettek, és mintha előrevetítették volna az utasaikra váró életet. Más buszok munkásokat szállítottak. Ipari munkásokat, főleg olyanokat, akik a legkevesebbre becsült feladatokat végezték. De errefelé bőven akadtak, akik sem iskolába, sem dolgozni nem jártak, és közülük sokan még ki sem kászálódtak az ágyból. Többen a plafonra meredtek. Feladták a reményt, amit nyolc éve keltett bennük az ország első színes bőrű elnöke, aki három hónap múlva kiköltözik a rezidenciájából. Mozdulatlanul feküdtek, és nem tudták megválaszolni az újra és újra felbukkanó kérdést, hogy miért keljenek fel.

Egyikük mégis talált okot, és elhagyta a lakását. Jordanben a bejárati ajtók érdekes módon nem kifelé, hanem befelé nyíltak. Állítólag azért, mert így sokkal nehezebb felfeszíteni egy ajtót, és Jordanben a betörők több halálesetet okoztak, mint a lakástüzek, pedig Minneapolisban itt történt a legtöbb gyújtogatás.

Nyolc óra tizenhárom perc. A sápadt őszi nap kevés sikerrel próbált áttörni a reggeli ködön. Belenéztem a céltávcsőbe, és a hármas blokk ajtaját vettem célba. Tegnap pontban nyolc óra tizenhat perckor lépett ki rajta. Tegnap hétfő volt, ma kedd, az emberek a szokásaik rabjai, és semmi okom nem volt feltételezni, hogy ma nem nagyjából ugyanakkor indul munkába. Mégis hét óra óta őrködtem az ablaknál, elvégre saját magának dolgozott, és elképzelhetőnek tartottam, hogy hétfőnként valamivel több alvást engedélyez magának, de a hét többi napján korábban indul.

Megdörgöltem a kezemet. Az éjjel fagyott, és jeges szél fújt be a függönyök között, amiket hozzáragasztottam az üveghez, hogy ne zavarjanak be a lővonalba. A dílerek elfoglalták a helyüket a sarkokon, és eladták az első adagokat. A legtöbb vevő fekete volt, de láttam viszonylag sok latinót, és néhány autóból fehér kezek is kinyúltak. Nyolc óra tizenöt perc. Beszívtam az avas sütőzsír, a fokhagyma és a cigarettafüst szagát. Korábban még egyszer utoljára kitakarítottam az egyszobás lakást, de a régi padlószőnyeg továbbra is bűzölgött, és akkor is bűzleni fog, amikor nemsokára lebontják az épületet.

Nyolc óra tizenhat perc. Égni kezdett a combom. Leereszkedtem a sarkamra, hogy ellazítsam. Nem választottam túl jó pozíciót. Úgy helyezkedtem el, hogy közelebb húztam a kanapét az ablakhoz, és feltérdeltem rá. A puska csövét egy szék háttámlájára fektettem fel. A háromszázharminc yard nagyobb távolság az ideálisnál, főleg ha a széllökéseket is tekintetbe vesszük. A legszívesebben egy gyors fejlövéssel intéztem volna el, de nem akartam kockáztatni. Ha elvétem, tönkretehetek mindent. Ezért azt terveztem, hogy először mellbe lövöm, hogy a földre zuhanjon, aztán újratöltök és végzek vele. Az M24-est hat nappal korábban vettem ezerkilencszáz dollárért. Természetesen nem fegyverszaküzletben, hanem egy helyi fegyverkereskedőtől, akinek megvoltak az emberei. Általában büntetlen előéletű drogosokkal intéztette a beszerzést, akiknek nagyon kellett a pénz. Beküldte őket a „könnyű” fegyverboltokba, ahol az eladók nem akadékoskodtak, nem tettek fel kérdéseket, és ugyan messziről látták, kikkel van dolguk, megelégedtek azzal, hogy kitöltették velük a megfelelő űrlapot, aztán lefuttattak egy ellenőrzést, és minden további nélkül eladtak húsz potenciálisan gyilkos eszközt olyan szenvedélybetegeknek, akik azt sem tudták, hogy a lőfegyvereket eszik-e, vagy isszák. A fegyverkereskedő húsz dollárnál többet soha nem fizetett a drogfüggőknek egy fegyverért, de a bolti árnál másfélszer drágábban adta tovább. Danténak hívták. Dagadt piperkőc volt, Minneapolis mellett született és nőtt fel, de olasz módra öltözött, olasz ételeket evett, és megjátszott olasz akcentussal beszélt. Innen alig pár háztömbnyire, egy garázsból irányította a bizniszét. Az üzletfelei nem voltak ismeretlenek a minneapolisi rendőrség, az MPD előtt. Nem olyan kispályások voltak, akik a csajukat küldik be a fegyverüzletbe, vagy hamis személyivel vásárolnak. Dante csakis olyanokkal állt szóba, akik nem sajnálták a pénzt egy profi szállítóra, és szívesen nyúltak mélyebben a zsebükbe azért a bizonyosságért, hogy ha a rendőrség egy tetthelyen megtalálja az egyik fegyverüket, azt nem lehet visszavezetni hozzájuk.

Amennyire nem törődött a súlyával és az egészségével, Dante olyan nagy hangsúlyt fektetett a kinézetére. Haját és szakállát mintha körömollóval igazították volna, ruhadarabjai mindig tökéletesen illettek egymáshoz. És imádta az aranyat. Volt arany a szemöldökében, a fülében, a nyakában és nem utolsósorban a szájában is.

Aznap, amikor felkerestem a garázsában, az aranyfogai tűntek fel először. Nedvesen csillant meg rajtuk a fény, amikor közölte, hogy reméli, szarvasra akarok vadászni, és a puska nem fog felbukkanni semmiféle tetthelyen, mert ezt ő maga vette személyesen, nem használt hozzá közvetítőt.

– Csak úgy mondom, nem kell rá válaszolni, amigo.

Ez utóbbit akár meg is spórolhatta volna magának, mert amióta betettem a lábam a garázsába, egy szót sem szóltam. És hát mit felelhettem volna? Hogy őrá fogok vadászni? Hogy éppen most adja el nekem a fegyvert, ami majd kioltja az életét? Megkönnyebbültem, hogy egyedül van, de nem vettem le a napszemüvegemet, és nem lazítottam meg a kapucnimat sem. Csak biccentettem, ráböktem arra, amire szükségem volt – a puskára és két kézigránátra –, leszámoltam neki a pénzt, és amikor letette elém a fegyvertokot, én magam tekertem buborékfóliába a puskát, és helyeztem be a céltávcső és a két kézigránát mellé a habszivacsban kialakított mélyedésbe. Dante a kezemre meredt, és egyre csak bámulta. Talán feltűnt neki a rajta lévő sátáncsillag. Vagy a sebhely az arcomon. Talán be is számolt róla valakinek. Mindegy. Ahogyan annak sincs jelentősége, amit búcsúzóul, szerinte nyilván elfogadható spanyol kiejtéssel utánam kiáltott. Hasta la vista. Viszlát!

Elvégre fogalma sem lehetett, hogy valóban lesz még dolgunk egymással.

Kinyílt az épület ajtaja.

Dante.

Kilépett a járdára, és megállt. Pont úgy, ahogyan tegnap reggel, először jobbra, aztán balra kémlelt, és közben az ökölbe szorított jobb kezével a bal tenyerébe csapott. Mintha minden egyes nap harc lenne. Mintha mindennap lenne választásunk, és eldönthetnénk, hogy jobbra vagy balra indulunk-e. Milyen naiv is az ember.

Az autója – egy Maserati – az épület mögötti parkolóban várta. Újnak semmiképpen sem lehetett volna nevezni, mégis kisebb csodának számított, hogy Jordanben békén hagynak egy ilyen autót. A magyarázat igazából egyszerű volt. Dante az üzletfelei védelme alatt állt, és ezt mindenki tudta.

Egyenesen a mellkasára céloztam. Korábban kiszámoltam a távolságot és a szöget, és a köztünk lévő szintkülönbségnek megfelelően lejjebb állítottam az irányzékot. Visszafojtottam a lélegzetemet, és egyenletes mozdulattal próbáltam meghúzni a ravaszt, de tudtam, hogy a pulzusom magasabb a kelleténél. A ravasz engedett. És engedett. De a lövés nem dörrent el. A pulzusom egyre emelkedett. Próbáltam türelmet erőltetni magamra, és nem gondolni arra, hogy mindjárt elindul, és akkor jóval nehezebb lesz eltalálni. Nem szabad meginognom. Csak nyugodtan meg kell húznom a ravaszt.

Dante megborzongott, pedig kabátot viselt, és belefújt a tenyerébe. Mint egy szerencsejátékos, aki ráfúj a kockáira.

Jobbra fordult.

A puska megrándult, de olyan erősen szorítottam, hogy egy pillanatra sem veszítettem el szem elől a célpontomat, aki megmerevedett, mintha hirtelen rádöbbent volna, hogy elfelejtett valamit. Valami a járdára esett a hosszú kabátja alól. Az jutott eszembe, amikor Monicának elfolyt a magzatvize a fürdőszobában, ráfröccsent a csempére, mi pedig majdnem elájultunk a rettegéstől és a boldogságtól. A rettegéstől és a boldogságtól.

De ez most vér volt. Dante zuhanni kezdett. Hátrafelé dőlt, az ajtó felé. Nekiesett, és az ajtó befelé lendült. Dante a sötét lépcsőházban feküdt, csak a lába lógott ki a járdára. Nem hallatszottak kiáltások, sikolyok, rohanó léptek és ajtócsapódások. Csak a reggeli csúcsforgalom folyamatos, szüntelen dübörgése. És aztán hirtelen hiphop zene. Valaki kikászálódott az ágyból, és kinyitotta az ablakot, hogy megnézze, mi történik.

Remegtem, és elöntött a hányinger, de Monicára és a gyerekekre gondoltam. Rájuk koncentráltam, miközben újratöltöttem a puskát, visszatettem a szék háttámlájára, és a céltávcsőnek nyomtam az arcomat. Dante mozdulatlanul feküdt, a cipője drágának tűnt. Időbe fog telni, míg a rendőrség megérkezik, szóval addigra valaki úgyis lelopja a lábáról. Kipislogtam valamit a szememből, és amikor megint tisztán láttam, észrevettem, hogy a cipő mozog. Volt valaki a lépcsőház sötétjében, aki befelé, a biztonság felé menekítette Dantét. Megint meg akartam húzni a ravaszt, de a gondolatra, hogy eltalálhatok egy szomszédot, aki csak felebaráti kötelességét teljesíti, habozni kezdtem. Mire úgy döntöttem, hogy ezt a kockázatot vállalom, hiszen senki, tényleg senki sem teljesen ártatlan, az ajtó becsukódott.

Felálltam. Neki kellett támaszkodnom a konyhapultnak, mert elzsibbadt a lábam. Visszacsomagoltam a fegyvert a buborékfóliába. Letöröltem a konyhapultot, a kanapé karfáját és a szék háttámláját. A fürdőszobába mentem, és felöltöztem. Két ujjal kirántottam egy kósza szemöldökszálat, a nyelvemre tettem, és lenyeltem. Félúton mintha letapadt volna a torkomban. Feltettem a napszemüvegemet, és összehúztam a kapucnis pulóveremet. Felkaptam a megtömött zsákot és a cserepes jukkát, aztán még utoljára körülnéztem a lakásban, mielőtt kinyitottam volna az ajtót.

Lementem a két emelettel lejjebb lakó Mrs. White-hoz, és bekopogtam. Papucscsoszogás közeledett, aztán csend lett. Gondolom, kikémlelt a kukucskálón. Kinyílt az ajtó. Természetesen soha nem kérdeztem, de a nyolcvanat már biztosan betöltötte. A kedves, ősz hajú, fekete asszonyból kellemes, valamiféle a baracklekvár és a méz közti illat áradt.

– Tomas – szólalt meg. – Régen láttam. Maga is hallotta ezt a durranást?

Szó nélkül felé nyújtottam a növényt.

– Ezt nekem adja? – kérdezte kissé csodálkozva.

Bólintottam, mire félrebillentette a fejét.

– Valami baj van, Tomas? Olyan… akár egy halott. A macska miatt? Biztosan hiányzik. Tudja már, mikor lesz kész? Türelmesnek kell lennie.

Megint bólintottam, aztán sarkon fordultam, és elindultam. Mrs. White nem csukta be az ajtót, és tudtam, hogy engem néz. És nyugtalan. Talán arra gondolt, talán megérezte, hogy most lát utoljára.

Lifttel mentem le.

Az utcán csípősen csapott az arcomba a levegő. A reggeli köd kezdett eltűnni. Ma a nap fog győzedelmeskedni. Gyors léptekkel haladtam a belváros felé.

Negyven percet sétáltam.

Minneapolis központja mindig a Motown nyolcvanas évekbeli autóira emlékeztetett, amik megragadtak múlt és jövő között. Tiszta és rendezett volt, jellegtelenül konzervatív, gyakorlatias és bizonyára unalmas. Bár voltak felhőkarcolói és hídjai, sem egy Empire State Buildinggel, sem egy Golden Gate-tel nem büszkélkedhetett, és egy londoninak, párizsinak vagy New York-inak valószínűleg a tavak és erdők ugrottak volna be róla először. Aki valamivel tájékozottabb, annak talán eszébe jutna, hogy itt található az ország leghosszabb összefüggő fedett gyaloghídrendszere. A Nicollet Mall és a 9. utca kereszteződése felé haladva én is átmentem egy ilyen gyaloghíd alatt. A helyiek skywaynek nevezik őket, üvegből és fémből épültek, bevásárlóközpontokat és irodaházakat kötnek össze, és ide menekülnek az emberek, amikor a hőmérő higanyszála télen fagypont alá vagy nyáron száz Fahrenheit fölé kúszik.

Bementem egy nem túl nagy állatkereskedésbe. Éppen kiszolgáltak valakit, aki mintha nagyobb ketrecet keresett volna a nyulának. Azért történik néha olyasmi, ami visszaadja az embernek a saját fajtájába vetett hitét. Megálltam az egyik akvárium előtt, és amikor feltűnt az eladó, ráböktem az egyik halra, és közöltem, hogy azt akarom.

– Törpe gömbhal – felelte az eladó, és kihalászta a zöld halat egy kis hálóval. – Jól mutat akváriumban, de nem kezdőknek való. Nagyon jó minőségű vízre van szüksége.

– Tudom – válaszoltam.

Az eladó betette a halat egy zacskó vízbe, és bekötötte a csomag száját.

– Vigyázzon, nehogy megegye a macskája. Vagy maga. A szerveiben lévő méreg százszor…

– Tudom. Fizethetek készpénzzel?

Ezután már igyekeztem is kifelé.

Az utcán lassan közeledett felém egy fekete-fehér autó az ajtaján a minneapolisi rendőrség jelképével és logójával. Bátran védelmezni, együttérzéssel szolgálni. A sötétített üveg mögött ülő rendőrök talán megszimatoltak valamit, de nem állítottak meg. Miután a rasszista túlkapások miatt szétszedte őket a média, a rendőrfőkapitány azt nyilatkozta, hogy változtatnak ezen a tűrhetetlen állapoton. Ezután már nem lehetett csak úgy megérzés alapján megállítani az olyanokat, mint én.

Az autó elhaladt mellettem, de tudtam, hogy nem maradtam észrevétlen. Emellett azt is tudtam, hogy felvettek a térfigyelő kamerák, amikből a Nicollet Mallon és a 9. utcán jóval több volt, mint a városban bárhol máshol.

És tudtam még valamit.

Hogy halott vagyok.

Harmadik fejezet

Dinkytown. 2022. szeptember

Megint kinyitom a szemem. Újra itt vagyok a taxiban és a saját fejemben. Persze nem tudhatom teljes bizonyossággal, hogy ilyen volt-e a gyilkos bőrében lenni, hogy valóban ezt gondolta-e, amikor hat évvel ezelőtt a Nicollet Mallon sétált. Hogy felmerült-e benne, hogy meg fog halni. Csak azt tudom, hogy akkor ott járt a Nicollet Mallon, elvégre ez tény, amit egy térfigyelő kamera rögzített, majd bináris kódokon keresztül digitális felvétellé formált, és ez minden kétséget eloszlat.

Megkérem a sofőrt, hogy vigyen el Dinkytownba.

A nap éppen felkel, amikor átmegyünk a folyón, és az alacsony épületek közé érünk. Ez teljesen más világ, mint Jordan. Az egyetemisták világa. Azoké, akiknek van jövője. Akik majd beveszik a bank makulátlan épületeit, a gránitból épült városházát, a tanári irodákat és a U. S. Bank Stadion háromszázötven dolláros üléseit. Amikor az unokatestvérem és én elég idősek lettünk, gyakran söröztünk itteni lebujokban. A városrészt bohém, izgalmas hangulat járta át. Marihuána és tesztoszteron szaga terjengett, nyüzsögtek és egymásra találtak a fiatalok, lüktetett a zene, és csak némi könnyed veszélyt lehetett érezni a levegőben. A lassan felnőtté váló fiatalok visszafogottan vadultak, és a legtöbben mindig a talpukra estek, ahogyan én is. Az unokatestvérem csaja egyszer elhozta magával egy barátnőjét, akivel egy kocsma mögötti sikátorban elszívtunk egy spanglit, aztán dugtunk egy nem túl emlékezeteset, amit a számomra egzotikus körülmények miatt mégsem fogok soha elfelejteni.

Most alig ismerek rá a környékre. Olyan, mint egy iskolai fogalmazás, amiben a tanár kijavította az összes nyelvtani hibát, és amiből kihúzta az összes trágár mondatot. Elhaladunk egy ócska kávézó hűlt helye mellett, aminek a tulajdonosa makacsul állította, hogy Bob Dylan nála lépett fel először, amikor Hibbingből idekerült tanulni. A telken most hatalmas épületet húznak fel. Megkérdezem a sofőrt, hogy szerinte a város másik híres zenész szülöttje, Prince iránti hódolatból lila-e a homlokzat. A sofőr nevetve rázza a fejét.

– De az Al’s Breakfast reggeliző még mindig megvan – jegyzem meg az apró üzlet felé bökve, ahol az ember alig bírta átpréselni magát a pultnál szorongó vendégek és a zsírtól bűzlő fal között, ha már csak legbelül volt hely.

– Ha ezt is bezárják, a nép fellázad – feleli a sofőr szívből nevetve.

A vasút felett átvezető hídnál megkérem, hogy álljon meg. Kiszállok a kocsiból, és lenézek a sínekre. Errefelé alig jártak tehervonatok, és a rozsdás sínek között burjánzó növényzet alapján a forgalom mostanra sem nőtt meg túlzottan. Átvágok az utcán, és a saroképület felé fordulok, aminek a homlokzatáról még nem szedték le a Bernie’s Bar feliratot. Megrángatom a bezárt ajtót, a kiadó tábla mellett az üvegre tapasztom a kezem, és belesek. A bárpulton kívül mindent elvittek.

Bele kell helyeznem magam a rendőr fejébe.

Megpróbálom elképzelni, mi történhetett, mit mondhattak és csinálhattak itt azon a hat évvel ezelőtti reggelen.

Negyedik fejezet

Oz. 2016. október

Bob Oz sziszegve kiengedte a levegőt a fogai között, és letette az üres poharat a bárpultra. Felnézett, és az üvegekkel teli polcok között rámeredt a tükörképére. Az előző napon egy új kolléga megkérdezte tőle az irodában, miért nevezik a többiek Egyéjszakás Bobnak, mire azt felelte, hogy biztosan azért, mert egy éjszaka alatt oldja meg az ügyeit.

Bob Egyéjszakás Bobot vizslatta. Elmúlt negyven, de nem ezt az arcot látja már húsz éve? Nem lehetett volna kimondottan jóképűnek nevezni, de az apjához hasonlóan az ő külsején sem igazán fogott az idő vasfoga. Bár azért kicsit megrágcsálta. Például lehántotta róla a kölyökkor zsírrétegét, és felszínre hozta az érett férfi génjeit – hogy ezek jók voltak, vagy rosszak, az attól függ, honnan nézzük. Fehér bőre inkább csak leégett, soha nem barnult. Sűrű, vörös haja megzabolázhatatlanul nőtt, a fejének pedig ugyanolyan jellegzetes alakja volt, mint az őseiének, akik emigráltak Norvégiából, és akik itt a „kockafej” gúnynevet kapták. Fogait viszonylag jó állapotban őrizte meg, kék szemének fehérjében a szakítás óta egyre gyűlt a vörösség. Az, hogy a szeme enyhén kidülledt, az egyik egyéjszakás nő szerint nem volt hátrány, mert azt a benyomást keltette, hogy a tulajdonosa figyelmesen hallgatja a partnerét. Egy másik nő azt mondta, hogy a megismerkedésükkor Piroskának érezte magát, aki nem érti, miért van a farkasnak olyan hatalmas szeme. Bob befejezte a leltározást, és kihúzta magát ültében. Fiatalkorában birkózott és úszott, és ugyan egyik sportágban sem jeleskedett, teste meglepő módon továbbra is jól tartotta magát. Egészen mostanáig. Védjegye, a mustársárga kasmírkabát alatt az ingére szorította a kezét. Dühítette, hogy a hasa enyhén megereszkedett, méghozzá annak ellenére, hogy soha nem evett olyan keveset, mint abban a három hónapban, amely azóta telt el, hogy elköltözött Alice-től. A tablettákra sem lehetett fogni, elvégre már nem szedett semmit. De persze többet ivott. Jóval többet.

Egyéjszakás Bobnak az egyik kollégája keresztelte el a karrierje kezdetén, mielőtt megismerkedett Alice-szel, és Egykapcsolatos Bobbá változott volna. A kollégáival akkoriban minden kisebb-nagyobb győzelmet – és adott esetben vereséget is – Dinkytown valamelyik bárjában ünnepeltek meg. Nem igazán kínozta őket a másnaposság, és Bob az esetek túlnyomó többségében nő mellett ébredt. A férfi kollégáinak főleg az imponált, hogy a holtsápadt, vörös hajú Bob még akkor is képes volt hódítani, amikor annyira berúgott, hogy alig bírt megállni a lábán. Akik a titka iránt érdeklődtek, mindig ugyanazt a választ kapták. Hogy másoknál keményebben próbálkozik. Nem adja meg magát. Előfordult, hogy a nők úgy lökdösték be az ágyba. Aki sem a külsejével, sem a pénztárcája méretével, sem egyéb különös vonzerővel nem dicsekedhet, annak nagyobb erőfeszítést kell tennie, mint a konkurenciának. Ennyi.

– Még egyet?

Bob bólintott, és felnézett a whiskyt töltő pincérnőre. Emlékeztette valakire, és hirtelen be is ugrott neki, kire. Chrissie Hynde-ra, a The Pretenders énekesére és gitárosára. Fekete haját elöl egyenesre vágatta. Bevállalós, magabiztos fellépésű, inkább jellegzetes, mint szép. Magas arccsont. Keskeny, enyhén vágott szemét kicsit túl erősen festette. Orosz gének? Vékony, hosszú végtagok. Nem véletlenül vett fel szűk farmert, bő pólója azonban arról árulkodott, hogy mellfronton nem igazán erős. Sebaj, Bobot mindig is jobban érdekelték a lábak és a hátsók. A félig lehúzott redőny csak kis részét eresztette be a délelőtti napfénynek, de a nő arcán sejteni lehetett a mély ráncokat. Ezek szerint nem fogta vissza magát az életben. A harmincas évei közepén járhatott, de kinézett vagy negyvennek. Remek, ez növeli az esélyeket.

Bob belekortyolt az italába, és megint kifújta a levegőt. A kocsma előtt a járdán tábla hirdette a happy hourt, de az akció csak bizonyos whiskyfajtákra vonatkozott, és ilyenkor az ember lecsap arra, amire tud. Bob megköszörülte a torkát.

– Liza. Lizának hívnak, igaz?

– Ha akarod.

A nő sóhajtva emelte fel egy távozó vendég söröspoharát.

– Hallottam, hogy így szólítanak.

– Akkor így hívnak.

– Oké. – Bob megint belekortyolt a whiskybe. – Tudom, hogy nem túl eredeti, de tudod, mi a helyzet, Liza? A feleségem nem ért meg.

– Én meg már abban reménykedtem, hogy nincs feleséged – vágta rá Liza rezzenéstelen arccal.

Bob elmosolyodott.

– Így szoktál borravalót szerezni?

– Te meg pinát?

Bob elgondolkozva nézte a nő kifejezéstelen arcát.

– Ha számot kell mondanom, és ha a pina alatt a befejezett szexuális aktust érted, akkor nagyjából…

– Felejtsd el! – szakította félbe a nő. – Egyezzünk meg abban, hogy lemondok a borravalóról, ha te meg lemondasz a… – Némán tátogva fejezte be a mondatot, és megfordult, hogy bedobjon egy szivacsot a mosogatóba.

– Rendben, Liza. De egyébként a feleségem tényleg nem ért meg. Vagy hát sokáig mindent értett, de aztán ennek vége szakadt. Érthetetlenné váltam a számára.

A nő vágyakozva pillantott a másik két vendég felé, mint aki abban reménykedik, hogy rendelnek valamit, így nem kell tovább hallgatnia a történetet. Bob jobb keze a kabátja zsebe felé mozdult. A dohányzási tilalmat tíz éve vezették be, de iszogatás közben még mindig előfordult, hogy automatikusan cigaretta után nyúlt, bár hiába. A mindig a zsebében lévő doboztól tizenkét évvel ezelőtt, szabadult meg, aznap este, amikor megismerkedett Alice-szel. Mit sem sejtve, cigarettázva hallgatta az egyik kollégája azon elméletét, hogy ő a francia dohányzási stílusával vonzza be a nőket, azzal, hogy kifújja a száján a füstöt, és ezzel egy időben beszívja az orrába. Így megmutatja, mennyire tudja irányítani az izmait, és árad belőle valami közönségesség, ami gátlástalan, sötét szexualitásra utal.

Ekkor érkezett meg egy másik kollégájuk egy nő társaságában, akit be is mutatott. Alice-nek hívták, pszichológus volt, pár hüvelykkel magasabb Bobnál, és nevetségesen szép. Annyira szép, hogy Bob azonnal le is írta. Az is a csajozási trükkjei közé tartozott, hogy elérhető célokat tűzött ki maga elé, és Alice egyértelműen olyan ligában játszott, ahová neki esélye sem lett volna bekerülni. Egyébként pedig – bár ezt inkább gyakorlati, mint erkölcsi akadálynak tartotta – egy kollégájával randizott, aki ráadásul már korábban figyelmeztette Bobbal kapcsolatban. Elárulta a gúnynevét is, és Alice, mielőtt a pohara kiürült volna, egyenesen rá is kérdezett. Nem azt akarta megtudni Bobtól, amit a kollégái, hogy hogyan csinálja, hanem azt, hogy miért. Miért kellenek neki ezek a nők, akiket tulajdonképpen nem is akar?

Bob úgy döntött, hogy mivel Alice pszichológus, és úgysem fog a horgára akadni, olyan őszintén válaszol, ahogyan csak tud, és nem törődik azzal, milyen rossz fényben tünteti fel magát. Azt felelte, hogy valószínűleg a gyenge anyai kötődés miatt. Gyerekként nem kapott elég szeretetet, ami miatt görcsösen keresi az intimitást és a megerősítést, de a visszautasítástól való félelem miatt senkihez nem mer erősebben kötődni. És amúgy szuper és izgalmas mindig új nőkkel kefélni. Visszakérdezett, hogy Alice mit gondol. A nő azt felelte, hogy úgy tűnik, Bob csak magára tud gondolni, sugárzik belőle a kétségbeesett magány, majd közölte, hogy a dohányzó férfiak taszítóak, és megkérdezte, nem tart-e Bob attól, hogy a szag nem jön majd ki a teveszőr kabátjából.

Bob erre szenvedélyes szónoklatba fogott az ő kecskeszőr kabátja és a teveszőr közti különbségekről, aztán a hevességéből mit sem veszítve a Purple Raint kezdte védelmezni, mert az jóval több egy klisés rockballadánál, aminek általában tartani szokták, és amikor elhangzik az utolsó refrén, akkor a dal még félúton sem jár, utána jön a legjobb öt perc, zokognak a gitárok, robbanás következik be, és aztán a lezárás két perc tiszta, gyönyörű anarchia. Lejátszatta a pincérrel, és ő maga is végigénekelte, még a gitáros részeket is, közben pedig Axl Rose stílusában táncolt. Alice olyan arcot vágott, mint aki nem tudja, sírjon-e, vagy hányjon. Egy hónappal később összejöttek. Bob utána rá sem nézett más nőkre, mintha ő lenne a béka, akit Alice megcsókolt és átváltoztatott. Ez egészen három hónappal ezelőttig így volt. Most – tizenkét év elmúltával – a béka újra kiszabadult, és ugrándozott.

– Ha tudni akarod, ő hagyott el – folytatta Bob.

– Nem akartam tudni.

– Oké, de most már tudod. Amúgy ez igazából nem része a munkádnak? Hogy meghallgasd az embereket, és úgy tegyél, mintha megértenéd őket?

– Nem. De jól van, kidobott, és ez nem lep meg túlzottan.

– Tényleg? – Bob szétnyitotta a mellkasán a kasmírkabátot. Érezte, hogy a nyelve már nem engedelmeskedik az akaratának. – Hát úgy nézek ki, mint akit ki szoktak dobni a nők, Liza?

– Nem tudom. De akik délelőtt úgy vedelnek itt, mint valami amatőr, azokat általában kirúgta vagy a nőjük, vagy a főnökük, te meg a ruhád alapján nem vagy munkanélküli.

– Nohát, detektívnek kellene menned.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy rossz pincérnő vagyok?

Bob felnevetett.

– Mindenesetre kemény csaj! – Liza felé nyújtotta a kezét. – Bobnak hívnak.

– Helló, Bob! Nem akarlak megsérteni, de nem érek hozzá a vendégekhez, és ők sem nyúlhatnak hozzám.

– Rendben. – Bob visszahúzta a kezét. – És te, Liza? Neked is törték már össze a szívedet?

– Én pincérnő vagyok, és ennél többet nem kell rólam tudnod.

– Oké, de azért hadd kérdezzem meg, hogy szerinted egy összetört szívű pasas vonzó?

Liza felvonta a szemöldökét.

– Azt kérdezed, mekkora esélyed van megdugni?

– Honnan veszed, hogy meg akarlak dugni?

– Nem akarsz?

Bob alaposan megfontolta a választ.

– Ha tényleg igaz, amit mondanak, és a dugás segít a szerelmi bánaton, akkor naná!

Nem volt benne biztos, de a kemény, zárkózott arcon mintha mosoly villant volna.

Liza törölgetni kezdte a bárpult feletti állványon lógó borospoharakat.

– Szerintem kábé annyit segít, mint amikor az ember fázik, és ezért belepisál a nadrágjába. És hogy a szerelmi bánatod miatt megkívánlak-e? Nem. Még az is lehet, hogy azért dobott ki, mert rossz vagy az ágyban.

Bob a gyomrára szorította a kezét, és előregörnyedt.

– Hát ezzel most betaláltál, Liza. Kérek még egy whiskyt!

A nő töltött.

– Szóval tényleg szerelmi bánatod van?

– Lefekszel velem, ha igen?

Bob most már biztosan látta, hogy a nő mosolyog.

– Ne már, Liza, te is unatkozol, meg én is. Igazán szórakozhatunk kicsit. A kérdésem teljesen hipotetikus, és senki sem fog bíróságon szembesíteni a válaszoddal.

– Szórakoztass inkább a szerelmi bánatoddal!

– Alice-nek hívják.

– Gyerek?

– Nincs.

– Anyagi gondok?

– Nincsenek.

– Szeretők?

– Azok sincsenek.

– Akkor mi történt?

– Már nem szeret.

– Ezek szerint valamikor szeretett?

– Igen. Valamikor igen.

– És már miért nem?

– Hát ez… bonyolult.

Liza visszatette az egyik borospoharat a helyére, és egy másikat kezdett törölgetni. Közben Bobot nézte.

– Azt hittem, beszélni akarsz róla.

– Most te jössz! – felelte Bob erőltetett mosollyal. – Randiznál velem?

– Nem.

– Hipotetikusan. Ha nem itt dolgoznál.

A nő enyhén megrázta a fejét, de aztán megadó pillantással, mint aki enged egy követelőző gyereknek, így válaszolt:

– Attól függ.

– Mitől?

– Hogy mit tudsz nyújtani egy egyedülálló anyának.

– Egy egyedülálló anyának… – ismételte meg Bob széles mosollyal. – Biztonságot. Közalkalmazott vagyok. Szinte lehetetlen kirúgni. És… – Benyúlt a kasmírkabátja zsebébe, és egy lapos, négyzet alakú műanyag valamit dobott a bárpultra.

A nő vonakodva hajolt közelebb, majd grimaszolt egyet.

– Óvszer?

– Biztonságos szex. Ez a legvastagabb óvszer a piacon.

Liza megemelte a szemöldökét.

– Nem akarsz gyereket?

Bob vállat vont.

– Inkább nem akarok korán elmenni, és ebben alig érzek valamit.

A nő elnevette magát. A nevetésén hallatszott, hogy sok cigarettát elszívott életében.

– Tényleg cuki vagy, Bob.

– Elég cuki ahhoz, hogy meghívhassalak valahol máshol egy kávéra?

Liza megcsóválta a fejét.

– Így szoktad?

– Hogyan?

– Először roham, aztán visszavonulás, majd ostrom?

– Igen – felelte Bob elgondolkozva. – Aztán megint roham, visszavonulás, ostrom. Bejön?

– Tuti. De nálam nem.

– Miért nem?

Liza az ég felé fordította a pillantását.

– Ne már! – kérte Bob. – Kijöttem a gyakorlatból, jól jönne egy kis konstruktív visszajelzés.

A nő észrevette, hogy a két másik vendég egyike, egy kabátban kuporgó, idősebb férfi int neki. Elővett egy poharat, és letekerte egy vodkásüveg kupakját.

– Jól van! Itt az elutasításom egyik oka. Bejössz ide, és én vagyok az első nő, akit meglátsz. Öt perc sem telik el, és felveted, hogy dughatnánk egyet, méghozzá azért, mert el vagy kenődve, ugyanis kidobott a nőd. Tegyük fel – hipotetikusan –, hogy élek az ajánlattal, és együtt töltjük az éjszakát. Szerinted ez úgy hangzik, mint egy minőségi kapcsolat kezdete két minőségi ember között?

– Hát…

– Hát?

– Nem lehet, hogy a minőség… kicsit túl van értékelve?

A nő lassan megcsóválta a fejét, és ciccegett.

– Amúgy is mit értesz minőség alatt, Liza?

Liza visszatekerte a vodkásüveg kupakját.

– Kitartást.

– Kitartást? Már hogy az…

– Nem. Olyan pasast, aki kitart mellettünk.

Tenyérrel a bárpultra támaszkodott, és Bob szemébe nézett. Aztán felkapta a kitöltött vodkát, és az idős férfi asztalához indult. Bob figyelte, ahogyan leteszi elé az italt, és pár szót vált vele, miközben felemeli az eldőlt mankóját, és nekitámasztja a székének.

Bob belső zsebében vibrálni kezdett a telefonja. Kivette, és látta, hogy a főnöke, Walker keresi. Habozva vette fel.

Walker a várakozásainak megfelelően dühöngött.

– Hol a faszban vagy, Oz?

– Dinkytownban, főnök.

– És miért nem dolgozol?

– Dolgozom. Ellenőrzöm pár gyanús hely italmérési engedélyét.

– Ja, csakhogy gyilkossági nyomozó vagy, Oz.

– Hadd tippeljek! Valahol gyilkosságot követtek el?

Szünet.

– Ittál, Oz?

– Van a tetthelynek címe, főnök?

Walker lemondó sóhajtással adta meg a címet.

– Hát ez nem meglepő – állapította meg Bob írás közben.

Letették. Bob felállt, és begombolta a kasmírkabátját, Liza pedig visszament a pult mögé.

– Szólít a köz? – kérdezte.

– Bizony – felelte Bob, és pár bankjegyet tett a pultra.

A nő a fény felé tartotta az egyiket, hogy ellenőrizze, igazi-e.

– Látunk újra, Bob?

– Reméljük, hogy igen?

– Ha továbbra is így jattolsz, akkor mindenképpen.

– Mikor zártok?

– Kilenckor. De szerintem nem ártana leállnod kicsit az ivással. A szívbajok és a májbetegségek között gyakran van összefüggés.

– Köszönöm a tanácsot – mosolygott Bob. – Ha det bra!

– Ez mi?

– Norvég. Minden jót!

Bob továbbra is mosolyogva a kijárat felé indult. Enyhén ingott a lába alatt a talaj. Az ajtóban megtorpant, megfordult, és visszalépett a bárpulthoz, ahol Liza vigyorogva emelte a kezét a magasba. Bob kikapta az óvszert az ujjai közül, eltúlzott udvariassággal meghajolt, és kiment.

Beült a kocsijába, amelyet a vasúti híd másik oldalán hagyott a járda mellett. Az ország rendőrautóinak kétharmadához hasonlóan ez is Ford volt, de civil. Bob a jelenlegi állapotában nem igazán tudott megfelelően vezetni, ezért elővette a villogót a kesztyűtartóból, kinyitotta az ablakot, feltapasztotta a mágnest a tetőre, és ellenőrizte, hogy be van-e kapcsolva. Dinkytownnak ezen a részén nagyrészt kocsmatöltelékek lézengtek, meg fehér parasztfiúk, akik tanulni meg főleg bulizni jöttek ide, de a kollégái még itt sem szondáztattak volna meg egy villogó fénnyel közlekedő rendőrautót.

Bob úgy döntött, a Marshall Street felé indul, és a Broadway Avenue hídon megy át a folyón, így legfeljebb tizenöt perc alatt odaér. Megelőzött egy autót, amelyen ovális, kék matrica hirdette, hogy a vezetője fegyvert tart, és Trumpra fog szavazni. GUN OWNER FOR TRUMP 2016.

Donald Trump tényleg szórakoztató alak, azt meg kell adni, mindenesetre Hillary Clinton és a demokraták ujjongva fogadták, hogy a republikánusok csak egy ilyen ízléstelen barmot bírtak előásni, és az örvendezésre a mostani – közvetlenül a választások előtti – közvélemény-kutatási eredmények alapján minden okuk meg is volt.

Bob elővette a telefonját, és a híváslistája elején lévő számot hívta. Egy női hang válaszolt.

– Helló, ez itt Alice hangpostája. Megtennéd, hogy nem hívsz többet, Bob?

Bob megvárta a sípolást, hogy a gép biztosan rögzítse az egész mondandóját.

– Na jó, ez új húzás tőled, Alice. Csak szólni akartam, hogy meggondoltam magam. Nem kapod meg a házat, ilyen áron meg főleg nem. És még azt is el akartam mondani, hogy a múlt héten megbasztam egy huszonhat éves kiscsajt. Állítólag aerobikoktató, mellette meg jogot hallgat az egyetemen, és a dédapja ojibwe törzsfőnök volt. Mondjuk, nem tudom, mennyire higgyek neki, mert azzal mindketten tisztában vagyunk, hogy a nők hajlamosak a hazugságra, ugye, Alice? Mindegy, ezt nem azért mondom, hogy féltékennyé tegyelek, vagy ilyesmi, elvégre igazad van, felnőtt emberek vagyunk. – Megállt a pirosnál. Elégedetten állapította meg, hogy egyelőre képes nyugodtan, visszafogottan beszélni. – Igazából azért hívlak, mert az éjjel rám csörgött, hogy összeszedett tőlem valami nemi betegséget. A nevét még az életben nem hallottam, de állítólag a nyugati partról indult. A lényeg, hogy most kapsz tőlem egy baráti, felnőtt tanácsot. Menj el nőgyógyászhoz! Mert hát felmerül a gyanú, hogy esetleg Stan fiú a ludas, mert könnyen előfordulhat, hogy bármennyire is tagadod, kúrtál vele, mielőtt elköltöztem, és aztán megfertőztél, amikor utoljára basztunk egyet a Hidden Beachen.

Észrevette, hogy már egyáltalán nem beszél visszafogottan. A „kúrtál” és „basztunk” szavakat igazából ordította, de hát ezekhez illik is az ordítás.

– Mert emlékszel arra a baszásra, igaz? Naná, hogy emlékszel, mert azóta nem basztak meg olyan jól, ugye, te kurva?

A szélvédőhöz vágta a telefonját. Az eszköz kecses ívet leírva pattant vissza az üvegről, majd eltűnt a szeme elől. Bob zihálva markolta meg a kormányt. Észrevette, hogy a mellette álló zebrasávos autó anyósüléséről a leeresztett ablakon át egy férfi bámulja bambán. A szája félig elnyílt, mint aki állatkertben néz valami dögöt. Bob jól tudta, hogy hibát követ el, mégsem bírt uralkodni magán, és leeresztette a saját ablakát.

– Mi a faszt bámulsz? Eddig még nem láttál senkit kiakadni?

A férfi arcán semmilyen reakció nem látszott, és Bob arra gondolt, hogy valószínűleg értelmi fogyatékos. De ekkor kidugta a kezét az ablakon, Bob feje fölé mutatott, és lassan, színtelen hangon megszólalt.

– Miért állsz meg a pirosnál, ha van ilyened a tetőn?

Bob szólásra nyitotta a száját, de az agya egyszerűen nem működött. A zebrasávos autó elindult, és hátulról dudálás hallatszott. Bob dühösen szitkozódott, és rátaposott a gázra.

Ötödik fejezet

Kimeneti nyílás. 2016. október

Bob levette a villogót a tetőről, és bekanyarodott a Jordan-projekt magasházai közti térre. Minden oldalról felhők felé nyújtózó, barna téglaépületek vették körül. Ahogy beért az árnyékba, a leeresztett ablakon hideg, nedves levegő áradt be. Megborzongott. A Jordan-projekt valójában mindig ilyen hatással volt rá. Máshol – még Phillipsben is – a tapasztalatlan látogató nehezebben vette észre a nyomort, nem hallotta ilyen tisztán a felhalmozódott gyűlölet gátjának repedezését, nem szimatolta meg a tesztoszteront, amely csak egy rossz ürügyre várt. De itt más volt a helyzet. Már a lefelé vezető szürke betonlépcső oldalán lévő graffiti ezt hirdette, amelyre hatalmas betűkkel azt írták: FASZSZOPÓ. Mellette egy rosszul megrajzolt pisztoly vett célba egy fejet, amelynek az ellenkező oldalából valószínűsíthetően agyvelődarabok fröcsögtek.

Bob feljebb emelte a pillantását. Az épületek termeszvárakra emlékeztették. Különös volt, hogy ilyen sok ember zsúfolódott itt össze, pedig helyben errefelé nem szűkölködtek. Látott fényképeket arról, milyen volt a környék, amikor megérkeztek az ükszülei, akiket az éhség és a nélkülözés űzött el Norvégiából. A sík, nyílt tájon egymástól messze helyezkedtek el a tanyák. Az újonnan beköltözők egyszerű kis házakat és templomokat építettek. Álmukban sem gondolták volna, hogy ilyen magasra fog nőni a város, és hogy az ég felé törő épületekben segélyből élő emberek fognak szorongani, akiket kivetett magából a társadalom, akik a mindennapokból való menekülés eszközeit árulják, sírokat ásnak egymásnak, és elsősorban azok ellen fordítják a gyűlöletüket és frusztrációjukat, akik pont olyan nyomorban tengődnek, mint ők maguk.

Vajon mit mondtak volna Jordanről és Minneapolisról Bob felmenői, akik Bob szülei szerint istenfélő, mértéktartó, keményen dolgozó emberek voltak. És konzervatív rasszisták. Bob ükapja részt vett a polgárháborúban, de Bob nagyanyja azt mesélte, hogy meg is bánta, amikor délről megérkeztek a felszabadított rabszolgák, és letelepedtek a két ikervárosban, Minneapolisban és Saint Paulban. Ugyan továbbra is a skandináv és német származásúak tették ki a lakosság többségét, de mindenhol növekedett az etnikai sokszínűség. A második világháború után jöttek a latinók, főleg a mexikóiak, de Puerto Ricó-iak is. A nyolcvanas években megjelentek a vietnámiak, bár ördög tudja, hogy egy tengerparti nép miért költözött ennyire messzire a víztől. Az italboltban, ahová Bob járni szokott, a vietnámi tulajdonos azt mondta erre, hogy aki próbált már csónakkal menekülni, és nem halt bele, az élete hátralévő részében kerüli a sós vizet.

Amikor a kilencvenes években megérkeztek a szomáliai háborús menekültek, és letelepedtek Phillipsben meg a város déli részén, sokaknak volt baljós előérzete. Olvastak Kalasnyikovval felfegyverzett, traumatizált gyerek katonákról, akiket drogüzletekből pénzelt háborúkban vetettek be, és attól tartottak, hogy náluk is hasonló események fognak bekövetkezni. De nem lett igazuk. A menekültek egy része természetesen egy drogbandában kötött ki, de a helyzet nem durvult el annyira, mint a város északi részén, ahol az elmúlt hat évben hetente átlagosan tíz alkalommal lövöldöztek. Valahányszor a polgármester, Kevin Patterson szembesült a rendőrségi jelentésekkel, azt felelte, hogy Minneapolisban még sosem volt ennyire alacsony az egy főre eső bűncselekmények száma, ami egyébként stimmelt is a város többi részét illetően. De északon a bűnözés egyre nőtt, főleg miután Patterson pénzt vont el a rendőrségtől, embereket bocsátottak el, és „átszervezték a prioritásokat”. Hogy a polgármester – aki Dellwoodban élt, mint hal a vízben – melyik környékeket és mit soroltatott előre a rendőrséggel a prioritási listán, azt könnyen ki lehetett találni.

Bob megállt egy rendőrautó mellett, amely az egyik épület bejáratánál parkolt, és kiszállt. Az autó motorháztetejének egy karikalábú, enyhén túlsúlyos, egyenruhás rendőr támaszkodott, a kollégája a kocsiban ült, és éppen mondott valamit a rádióba.

– Oz nyomozó, gyilkossági osztály – mutatkozott be Bob, és felvillantotta az igazolványát.

– Hát ez gyors volt – állapította meg az egyenruhás.

– Pont a közelben voltam. Mi a helyzet…? – Bob a hangsúllyal jelezte, hogy nem tudja, hogyan szólítsa az egyenruhást.

– Heinz. A mentő és a helyszínelők már úton vannak.

– És a hulla?

A járdát vér szennyezte. Heinz az ajtóhoz ment, és kinyitotta. Az épületen belüli vérnyomok egy holttesthez vezettek, amely az ajtótól úgy harminclábnyira feküdt a hátán, a liftek és a lépcső előtt.

– Miért nincs lezárva a terület?

– Mert több tanú vallotta, hogy a sértettet a járdán lőtték le, méghozzá messziről. Senki sem látta, hogy ki volt. Itt nincs bizonyíték, amibe bele tudnánk rondítani.

– Tényleg? – Bob végignézett a járdán és a lépcsőházon, amelyen keresztülhúzódtak a vonszolás nyomai, és megszemlélte a holttest véráztatta cipőjét. – Tudjuk, ki rángatta oda be?

– Nem.

– Hát erről van szó. Szólj a kollégádnak, hogy hanyagolja a rádiót, és zárja le a tetthelyet!

Heinz már indult is, Bob pedig a holttestet tanulmányozta. Megállapította, hogy mégsem ő az egyetlen férfi Minneapolisban, aki mustársárga kasmírkabátot hord. Legfeljebb az egyetlen, akinek a mustársárga kasmírkabátján nincs golyó ütötte lyuk. Az áldozat arcát vékony csíkokká formázott szakáll borította. A csíkok a halántékától indultak, követték az álla vonalát, majd a szájánál értek véget. Annyira ápoltnak tűntek, és – valószínűleg festéknek köszönhetően – olyan feketén csillogtak, hogy ecsettel felvitt benyomást keltettek. Szemöldökét és fülét aranynak tűnő ékszer díszítette.

Bob leguggolt, és óvatosan kigombolta a férfi kabátját. Csak most vette észre, mennyire el van hízva. A testét mintha csak szűk, valamikor fehér, most vérrel átitatott inge tartotta volna egybe. Az ing mellzsebén diszkrét logó jelezte, hogy exkluzív olasz márka.

– Intézzük a kordonozást – jelentette Heinz, aki közben visszatért.

– Oké. Segítesz oldalra fordítani?

Heinz nagyokat nyögve leguggolt, és megfogta a holttest csípőjét.

– Egyszer azt hallottam a gyilkosságiaktól, hogy itt azért ölnek meg olyan sok mindenkit, mert alig lehet kaját venni. Csak egy normális élelmiszerbolt van.

– Tényleg? – kérdezte Bob oda sem figyelve, és maga felé húzta a holttest vállát.

– Mert az éhség és az agresszivitás állítólag összefügg – magyarázta Heinz zihálva. – De szerintem nem. Ha megnézzük az itteni átlagsúlyt, egyértelmű, hogy nem a túl kevés kaja okozza a bajt.

– Hát nem – felelte Bob a holttest hátát tanulmányozva.

Nem látott rajta kimeneti nyílást.

– Hanem inkább a zsír. Rosszabbak leszünk tőle. Meg lehet nézni az itt lakókat.

– Fektessük vissza! – adta ki Bob az utasítást.

– Vagy csont és bőr metfüggők, vagy dagadt cukorbetegek, akik úgyis elpatkolnak a hatvanadik születésnapjuk előtt. Senki sem dolgozik, és mindenki beteg. Az Obamacare miatt pengetünk te meg én, de még a gyerekeink és az unokáink is ezeknek az élősködőknek.

Heinz fújtatva feltápászkodott, és visszaügyeskedte domborodó hasára a lecsúszott övet.

– Van nálad egy toll, Heinz?

Heinz elővett egy MPD-logós tollat, és odanyújtotta Bobnak. Visszaguggolt mellé, és kíváncsian figyelte, amint Bob bedugta a tollat a holttest mellkasán lévő sebbe, mintha egy autó motorjában akarta volna ellenőrizni az olajszintet. Bob benyúlt a zsebébe, hátha talál benne valami négyszögleteset. Az óvszert hanyagolta, inkább kivette az indulatkezelésre szakosodott Guillaume klinika egyik időpontkártyáját, és nagyjából egyenesen a toll mögé illesztette. Lehunyta az egyik szemét, és először keresztben, aztán hosszában végignézett a testen, majd a kártya mindkét oldalára hosszú vonalat húzott.

– Mit csinálsz? – kérdezte Heinz.

– Megpróbálok képet alkotni a lövésszögről.

Heinz orrlyuka kitágult, és Bob rájött, hogy valószínűleg megérezte a leheletén az alkoholszagot. Ebben a pillanatban a földön fekvő test megrándult.

– A picsába! – ordított fel Heinz.

Bob lenézett a testre, amelynek holttest mivoltában már nem volt olyan biztos. Úgy látta, hogy a mellkas nem mozdul, de amint három ujját a nyaki főverőérre helyezte, gyenge pulzust érzett.

– Elsősegély-tanfolyam – szólalt meg.

– He?

– Voltál, Heinz?

– Hát persze, de…

– Akkor gyerünk!

– Oké, oké, de segíts…

– Nem. – Bob felállt. – Majd ő – biccentett Heinz kollégája felé, aki kordonszalaggal a kezében ácsorgott az ajtóban. – Mehetsz szájból szájba lélegeztetni – közölte vele, amint elhaladt mellette.

– És te?

– Én gyilkossági nyomozó vagyok, szóval amíg nincs hulla, addig nekem itt semmi keresnivalóm.

A járdán kikerülte a vért. Úgy féltucatnyian verődtek össze a kordonszalagon kívül, amelyet Heinz kollégája az ajtótól nagyjából tízlábnyira körben feszített ki. A távolból sziréna hallatszott. Mentő. Bob végignézett az épületeken. Maga elé emelte az időpontkártyát, és először az egyik, aztán a másik csíkot segítségül hívva célozni próbált, majd a figyelmét a két szemben lévő épület közül a bal oldalinak szentelte. A hatodikon nyitott ablakot vett észre. A fekete függönyök között keskeny nyílás látszott, és a szél csak a nyílás körül lebbentette meg a függönyök szélét, mintha egyébként rögzítették volna őket. Bob a vértócsa mögé lépett, szétvetett lábbal megállt, és megint elnézett a tollvonások mellett, aztán elővette a telefonját. Még ki sem csengett rendesen, már bele is szóltak a kagylóba.

– SWAT.

– Szinte azt lehet hinni, hogy csak az én hívásomra vártatok.

– Miről van szó?

– Jöhettek játszani, nagyfiúk.

Bob dideregve, a kezét dörgölve nézte az egyes blokk elől, amint a kommandósok kiugrálnak a páncélozott csapatszállítóból. Mind a tizenketten zöld egyenruhát és sisakot, valamint fekete golyóálló mellényt viseltek. Automata fegyvereik olyan kecsesnek tűntek, hogy Bobnak mindig gyerekkora játék puskái jutottak róluk eszébe. A kommandósok most megmutathatták, mit tudnak, bár nézőközönségük ablakok mögül leste őket. A járdáról és a parkolóból eltűntek a kíváncsiskodók, még a hármas blokk előtt kifeszített kordon körül szimatolók is elpárologtak, miután a mentő elment.

Csak egy görnyedt hátú, kapucnis fiú sietett el éppen a blokkok előtt.

– Elnézést – szólította meg Bob. – Tudok itt valahol ennivalót venni?

– Baszódj meg! – felelte a fiú anélkül, hogy felnézett vagy lassított volna.