Julia RedHood

VÉDTELENÜL

Vágyódás

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Ceglédi Jánosné

Szöveg, borító © Ceglédi Jánosné

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

www.juliaredhood.webnode.hu

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-070-4

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

"Az önmagunkban való kételkedés (...) lecsupaszítja a lelket, amíg nem marad más, mint egy selyempapír-finomságú burok, vékony, mint a hagymahéj."

André Aciman

A könyv

Remegő kézzel fogtam Damien vékony ujjait, rezzenéstelen tekintettel bizakodtam, hogy a szemhéja lassan felnyílik, és végre megpillanthatom különleges kékfoltos szemét. Alig kaptam levegőt, izzadtam a zöld maszkban és hajhálóban, közben gyűltek a könnyeim. A kóma az egyik legborzasztóbb állapot. Minél tovább tart, annál nehezebb felépülni belőle, és ezt én is jól tudtam, és csak erre gondoltam, már-már imádkozva azért, hogy végre nézzen rám Damien. A fehér ujjak szorítása gyengült, ettől kezdett úrrá lenni rajtam a kétségbeesés. A fejem megtelt emlékekkel; láttam, ahogy belép a házunk világos előterébe, rám mosolyog, láttam boldog és csodálkozó arcát az óceánnál, hallottam, ahogy nevet, miközben filmezünk, és próbálom a számmal elkapni a levegőbe feldobott pattogatott kukoricát.

Mi lesz, ha soha többé nem hallom a kacagását? Hogy fogok túllépni az... – sóhajtottam és nyeltem egy nagyot, még csak gondolatban is rettentően nehéz volt kimondani.

Hogy fogok túllépni az elvesztésén? Az ujjak immár elengedték gumikesztyű fedte kezem. Csupán egy reflex volt a mozdulat Damientől, amit az érintésem váltott ki. Csak a pityegésre figyeltem ezután, ami betöltötte a hűvös, homályos kórtermet. Ha ezt hallottam, biztosan tudtam, hogy él. Él az a gyönyörű fiú, akiért majd’ meghasad a szívem, él, bár nem beszél, a száját maszk takarja, fehér cső juttat belé levegőt. Tudatni akartam vele, hogy itt vagyok, ezért nem engedtem el. Egyszerűen nem tehettem. A csuklóm reszketett, a könnyeim már a saját maszkom alá csorogtak, de akkor se hagyhattam ott egyedül. Egy puffanástól tértem magamhoz, amit az keltett, hogy az ölembe tett könyv a szürke, csempézett padlóra esett. Az ujjaim kis híján görcsbe rándultak, amiért olyan sokáig be voltak hajlítva, és ezért megremegett a csuklóm elengedve Damient. Lehajoltam a könyvért, ám kissé szédülve egyenesedtem fel, ezután tompán fájt a homlokom. Biztosan a feszültségtől és az idegességtől jelentek meg a testi tünetek, de legalább kitisztult a fejem annyira, hogy eszembe jusson Amelia, aki hosszú ideje várt kint a folyosón. Kicsit se könnyen álltam fel, ugyanis a lábam elgyengült, vacogott a térdem. Indulni készültem a fehér, középen keskeny üvegrésszel ellátott ajtó felé, amin keresztül megpillantottam Amelia alakját. Azonban minden lépésemhez hatalmas erő kellett, és minél távolabb kerültem az ágytól, annál inkább azt éreztem, cserbenhagyom Damient.

Kilépve az intenzív osztály kietlen, a fehér falaktól rideg folyosójára lehúztam a maszkot, leereszkedett a vállam, meggörnyedtem. Amelia sajnálkozó arccal nyújtotta azonnal a két karját, szoros ölelésbe zárt. Ha nem teszi, talán térdre rogyok, és nem puha szőke hajába hajolva, helyette magamba roskadva zokogok.

– Semmi baj Jakey – simogatta lágy érintésekkel a hátam. – Fel fog ébredni.

Alig tudtam magamhoz térni, olyan érzésem lett, mintha egy szörnyű rémálom kellős közepébe taszított volna valaki. Rám tört a hányinger, a reszketés, a sírásom hangjától vált hangossá az idegesítően tisztaságszagú folyosó.

Odajött hozzánk egy ápoló, segített eltávolodnom Ameliától, aztán levenni a védőruhát, amiben ide ki sem lett volna szabad jönnöm. Leültetett egy székre, és többször megkérdezte, hogy vagyok. Bizonygattam, hogy jól, csak végre tűnjön már el. Végül egyedül maradtam, Amelia bement Damienhez. A térdemen, ökölbe szorított kezem folyamatosan mozgott, tekintetem meredten figyelte az ajtót.

Megcsörrent a mobil a zsebemben, erre szinte ijedten megugrottam, mert hirtelen felzavarta a csendet. Anya keresett, de elutasítottam a hívást. A zajtól kissé kivilágosodtak sötét, kínzó gondolataim, amik mindvégig azt hajtogatták, hogy Damien miattam fekszik ott abban a szűk szobában, fehér takaró alatt, gépekre kötve. Lelkiismeretem hangja most sem csitult, de legalább engedte, hogy összeszedjem magam, amikor Amelia visszatért hozzám.

Neki sem volt könnyű. Tisztában volt azzal, hogy a szeretet, amit Damien iránt táplál, nem lel viszonzásra, de az érzést rendkívül nehéz kitörölni. Nem mellesleg a babának is szüksége volt az apjára.

El kellett hagynunk a kórházat, mert anya és Leonard valószínűleg már úton voltak. Nem szívesen futottam volna össze velük, mivel Damien apja megtiltotta, hogy megjelenjek a fiánál.

Hazafelé a zsúfolt buszon az összes ember jelenléte bosszantott, a hangos beszélgetés érhetetlen moraja dühítően duruzsolt a fejemben. Egyedüllétre vágytam, bezárkózni a szobámba. Rám vakított a nap az ablaknál ülve, az üveg felmelegedett tőle, ezért el kellett húzódnom, pedig addig nekitámasztottam a homlokom, és gondolataimba mélyedve figyeltem a mozdulatlan pálmafákat, színes üzleteket, magas irodaházakat, lakóépületeket, amik úgy álltak ott a betondzsungelben, mintha a hőség odaolvasztotta volna mindet a látképbe. Azon járt az eszem, ha Damien nem kel fel időben, maradandó károsodást szenved; nem tud majd járni, mozogni, beszélni... Lehunytam a szemem, és szinte zihálva lélegeztem, arra eszméltem fel, hogy a mellettem ülő Amelia gyengéd tapintása a csuklómra siklik, ezzel akart vigasztalni. A másik kezemben Damien kedvenc könyvét szorongattam, rápillantva eszembe jutott valami.

Nem mentem át a gátszigetre, leszálltam a zsúfolt belvárosban, ahol egymás mellett boltok, éttermek sorakoztak. A kirakatokban ruhák, ékszerek virítottak, elhaladva előttük megjelent az alakom az üvegen, de csak épphogy odasandítottam, nem bírtam a saját látványomat.

Belépve a nyugodt könyvesboltba megcsapott az új könyvek simogató papírillata. Erről eszembe jutott, hogy Damien biztosan nagyon szereti ezt az illatot, hisz imádott olvasni. Csak néhányan lézengtek a barna polcok között, mindegyik fölött tábla lógott, vékony damilon az alacsony plafonról, fehér alapon, fekete betűkkel írt feliratok jelezték a könyvek műfaját.

A romantikus regények között válogattam. Elolvastam pár kötet tartalmát, egyik sem fogott meg igazán, bár nem is magamnak kerestem könyvet. A következő jelölt fekete borítóján egy lány fehér sziluettje volt, nagy halvány, dőlt betűk írták a címet: Maradj velem! A szerzőjének fura, európai, talán svéd, norvég neve lehetett, nyilván sose hallottam róla, eszem ágába se volt olvasni soha. Arra gondoltam, hogy talán Damien ismeri, de ha mégsem, a könyv biztosan tetszeni fog neki, mert odavolt a szerelmes történetekért.

Kifizettem, aztán elhagytam az üzletet. Buszra szálltam, figyeltem a folyó vizén megcsillanó napfényt, miközben a hídon haladtunk. Amint átértünk a lagúnán úgy éreztem egy darabot otthagytam magamból a túloldalon. Még egyszer sem éreztem, hogy ekkora volna a távolság a szárazföld és a gátsziget között.

A kóma állapotát az orvosok még ma sem térképezték fel rendesen, mert az emberi agy működése bonyolult, a legösszetettebb rendszer. A felépülés függ a kóma hosszától, mélységétől, és csak remélni mertem, hogy Damien ugyanaz a fiú lesz, aki volt, ha végre kinyitja a szemét. Tudtam, ha bármi maradandó károsodást szenved, azt kizárólag a saját hibámnak tekinthetem, mert én törtem el a bordáját, miattam tolták be a műtőbe. Ennek tudata csordultig töltött félelemmel, kétségbeeséssel, miközben a bűntudat a torkomat, mellkasomat szorongatta, és a lélegzetvételeim nehézzé, gyakran mély sóhajokká váltak.

Üres előtérbe léptem be, arcon csapott a csend. Anya és Leonard rég elmentek, szerencsére elkerültük egymást. Szűkösen laktunk a szálláson, bár a Damiennel közös szobánk nekem egyedül óriásinak tűnt.

Leültem bevetett ágyunkra, magány tört rám. Végigvezettem zaklatott tekintetemet a holmijain; a polcokon lévő kedvenc könyvein, majd a szekrényre tévedt a pillantásom, és tudtam, hogy a faerezetes, fényes ajtók mögött illatos ruhái sorakoznak behajtogatva. A kék falon függő kerek óra kattogott és kattogott, az összes eltelt perccel nőtt bennem a hiányérzet, egyre kisebbnek, fullasztóan üresnek éreztem a bérelt lakást.

Fellapoztam az új könyvet. A borítón szereplő lányt Lucynek hívták. Homályosak lettek a betűk, ezért képtelen voltam az olvasásra, tompán fájt a halántékom is, a szemhéjam könnyektől vált nehézzé. Ledőltem a selymes lepedőre és párnákra, a felettem lévő ablakon beáramló napsugarak megvilágítottak egy hullámos, vöröses barna hajszálat mellettem. Gyönyörű fiúm illata az orromba szállt az ágyneműről, ettől kicsordult pár könnycsepp a szememből.

Mi lesz velem nélküled Damien?

Ekkor ajtó csattanása hallatszott, kattant a zár. Lassan felültem, nagy levegőt véve simítottam le a könnyeket. Próbáltam felvenni normális arcomat, de egyszerűen nem ment, egy halvány mosolyt se bírtam produkálni, amikor anya lassan benyitott a szobába.

Biztosan hamarabb hazajött, egy kicsit egyedül hagyta Leonardot a fiával. Hosszú, világos vörös haja fel volt csatolva, vállpántos pólót, farmert viselt, szandálját kint levette. Simára sminkelt, szép arcán sajnálatot láttam, amint leült mellém, és arrébb söpörte kócos frufrumat a homlokomról.

– Elszöktetek Ameliával. Nála voltál édesem? – kérdezte kedves hangján.

– Igen

– Miért nem velünk jöttél?

– Vitatkoztatok miattam Leonarddal. Nem örült volna nekem.

– Rávettem volna, hogy engedje meg – mondta, majd két tenyerébe fogta az arcom, és bár nem akartam ránézni, mégis muszáj volt. – Bármi is történt, tudom, hogy szándékosan nem bántottad volna Damient.

– Az nem számít – húzódtam arrébb. – Mégis megtettem. Ráfeküdtem, eszembe se jutott, hogy milyen nehéz vagyok egy ennyire sérülékeny... – sóhajtottam fel, és lehunytam a szemem, ezzel visszafojtva a felszínre igyekvő könnyeim. – Vigyáznom kellett volna rá.

Anya sokáig nem beszélt, elgondolkodva vette kézbe a takarón pihenő könyvet, és fellapozta. Neki sikerült halványan elmosolyodnia, miután elolvasott néhány bekezdést.

Én felhúztam a lábam, a térdemre hajtott fejjel morogtam egyet, mert az előbb rengeteg feszültség gyűlt bennem, felidézve az estét, amelyiken a félhomályban Damienre erőltettem a súlyom, majd felemelkedtem róla ijedten és gyorsan. A szája körül vércseppek csillantak a lámpafényben, hörgött, ettől csak még több vért köhögött fel.

Amíg tartott a szótlanság visszaemlékeztem arra is, amikor azt mesélte egyszer, hogy a törött borda átszúrhatja a tüdőt, és emiatt szenvedő, reszkető testét látva magam alatt azon az estén, máris tudtam, megtörtént.

– Szép történet – törte meg anya végre a csendet. – Damiennek szánod, ugye?

– Fel szeretnék neki olvasni minden nap – mondtam, de a fejem még akkor is a térdemen feküdt, csak oldalra fordítottam. – Hátha érzékeli.

– Ez jó ötlet.

Anya szánakozó tekintettel nézett engem újra, és visszatette a könyvet a takaróra. Bárcsak lett volna valami, amibe megkapaszkodhatok, hogy ne süllyedjek bele még jobban az érzéseimbe. Egyszer sem tombolt bennem így a harag, a szomorúság, és sosem vágytam ennyire arra, hogy szeressenek. Azonban nem akárki szeretetére volt szükségem. Damien mosolyára, megnyugtató ölelésére és hangjára vágytam. Azt akartam, hogy valaki letörölje a könnyeimet, utat mutasson, merre sikerülhet kilábalnom a kétségbeesésből.

Már semmi kedvem se volt beszélgetni, hosszú percekre elhallgattam. Anya sejtette, hogy ideje mennie. Nem lehettem annyira gyerekes, hogy az ő vállán bőgök, mint kiskoromban, ha elestem. Gyűlöltem azt, amit tettem, gyűlöltem, hogy egyáltalán megszülettem.

Visszadőltem a párnára, a lepedőt tapogattam, ahol korábban Damien feküdt. Már nem volt ott a hajszál, ám a finom illat igen; sampon, tusfürdő, kis parfüm keveréke, és ez felidézte az első nap, még ma is tiszta emlékét, amikor felvittem a süteményt, és megéreztem Damien kellemes illatát. Fájdalmas volt ez, mintha gyönyörű fiúm mérföldekre lenne, és soha többé nem láthatom, közben a testem bizsergett érte, a szívem sajgott utána.

Felkeltem inkább az ágyról, és azzal a lendülettel a szekrény elé léptem. Kitártam az ajtaját, óvatos mozdulattal érintettem meg Damien kedvenc felsőjét; azt a régi, kinyúlt pulóvert, amit Floridában egyszer se vett fel. Szaggatottan szedtem a levegőt, az orrom megtelt váladékkal, könnyektől nedves arcomnak rosszulesett a klíma hűvöse. Levetkőztem, belebújtam a pulóverbe. Elterültem a lepedőn ismét, és átöleltem saját magam az oldalamra gördülve, elképzeltem, hogy Damient szorítom.

Kimerültem a feszültségtől és elkeseredéstől, úgy nyomott el az álom, hogy észre se vettem, nem is akartam aludni. Már csak arra emlékszem, hogy felriadok, a magány megbénít, bámulok előre, és a klíma ellenére izzadok a pulóverben.

Eluralkodtak rajtam az érzelmek, felszakadt egy nyögés a torkomból, a párnába nyomott arccal kiadtam egy hangos morgást. Arra eszméltem, hogy máris zokogok, olyan hangosan tettem, hogy anya berontott. Eddig nem volt példa arra, hogy így megzuhanjak egy álomtól. Talán nem az álom volt a probléma, hanem az, hogy magamhoz tértem, és a valóság összenyomott egy pillanat alatt. Anya lefeküdt mellém, és körém fonta a karját, hátha így könnyebben abbahagyom a remegést és a zokogást.

– Fejezd be!

A hangra felkaptam a fejem, anya és én egyszerre ültünk fel.

– Miattad történt – mondta Leonard, zihálva lélegzett, tekintetét eltorzította a harag. – Tanuld meg cipelni a bűnöd terhét!

– Ne bántsd! – állt fel anya.

– Nem szándékos volt! – szólaltam meg én is.

– Ha nem ébred fel, a te lelkeden fog száradni – közölte velem Leonard a lehető legridegebben, aztán faképnél hagyott minket.

Becsapta maga után azt ajtót, ami hangosan csattanva zárult be.

– Nem értem, hogy mi van – sziszegtem a fogam közt, meredten és értetlenül lesve ölemben szorongatott, ökölbe hajlott ujjaim. – Nem értem miért borultam ki.

– Mert szereted Damien – válaszolta anya, visszaült mellém, megsimogatta a hátam. – Bármikor visszatérhet közénk.

– Bárcsak holnap megtörténne!

– Nem lehetetlen – biztatott, és egy csókot adott a homlokomra.

Éjjel szinte percenként riadtam fel. Attól tartottam, ha sokáig alszom megint összetörve kelek, pedig az alvás volt az egyetlen olyan állapot, amikor nem fájt semmi.

A legrosszabb a tétlenség volt. Bármit odaadtam volna azért, hogy felébresszem Damient a kómából. Cseréltem volna vele, átvállaltam volna a betegségét és a sorsát, az egész addigi életét.

Másnap újra ellátogattam hozzá, ahelyett, hogy az iskolában töltöttem volna a délelőttöt. Semmit sem vihettem volna be, egy fehér ruhát viselő ápoló meg is állított, még mielőtt beöltöztem volna. Elmagyaráztam neki, hogy mit szeretnék, és beleegyezett, azt mondta, talán jót fog tenni Damiennek egy ismerős jelenléte és a felolvasás is, hátha érzékeli.

Segíteni akartam Damienen, abban bízva ültem le mellé a székre a könyvvel a kezemben, hogy talán nincs olyan mélyen, és hallja a hangomat.

– Hoztam neked egy ajándékot – mondtam, és a könyv első sorára pillantottam. – „Sokszor tűnődtem azon, hogy képes leszek-e átlépni a határt, ami elválaszt minket. A lakásom erkélyéről nézve a város fényeit visszaemlékszem a múltamra, arra a télre, amikor találkoztunk.” Szép regény? Ugye, tetszik? – kérdeztem tőle, de persze nem felelt.

Az EKG pityegett csupán, kicsit zúgott a lélegeztető is, Damien úgy feküdt ott, mintha aludna, és én eltűnődtem azon, vajon álmodik-e. De aztán egy borzalmas elképzelés is eszembe jutott: mi van, ha érzékel engem, és most segítségért kiált, némán, mozdulatlanul, egyenes testtel és végtagokkal.

– Egyébként egy lányról szól a könyv, aki beleszeret az irodalomtanárába – meséltem neki, de már nem vártam választ, csak azért beszéltem, hogy a helyiség ne tűnjön olyan kietlennek, és végre az agyamból is eltűnjenek a rettenetes gondolatok.

Mennem kellett, sőt, nem csupán mennem, inkább menekülnöm. Belém hasított a fájdalmas gondolat, hogy nincs értelme annak, amit épp csinálok. Csak az a rossz kórházszag, a gépek hangja vett körül, mialatt a komor kórtermet egyre szűkebbnek, levegőjét fullasztónak éreztem.

Szó nem jött a számra, a fejemben hallatszott a bocsánatkérés, amit Damiennek szántam, mielőtt otthagytam őt. Otthon senki se volt, anya és Leonard dolgoztak. Damien apjának könnyebb volt eltűrnie a kialakult helyzetet úgy, ha valamivel elterelte a figyelmét. Egyébként is pénzre volt szükségünk, mert nem csak Damien kórházi számlája, a szállásunk is drágának bizonyult ahhoz a bevételhez képest, ami befolyt a családi kasszába. Senki se vehetett ki szabadnapot.

A kanapén hátradőlve néztem a tévét, bár nem figyeltem a műsort. Csak azon járt az eszem, hogy Damien ott van egyedül, elveszve az elméjében, a jeges sötétségben.

Kopogást hallva magamhoz tértem, és nagyot sóhajtva indultam el a bejárati ajtó felé. Kinyitottam, és meglepve pillantottam meg Colint. Nagy nehezen kiböktem egy köszönést, ám ő csak biccentett, és be is sétált.

– Hol voltál ma? – kérdezte, de már a nappaliban állva zsebredugott kézzel.

Semmit se akartam mondani, megfogtam a karfán lévő távirányítót, kinyomtam a tévét vele, aztán a díványra dobtam, és rögtön lerogytam mellé, tenyerembe temetett arccal.

– Haver, nem vagy rendben – mondta Colin. – Mi a gond?

A mellkasom fájt és a koponyámon belül mintha darazsak zümmögtek volna.

– Jake – foglalt helyet –, avass be! Különben megharagszom.

Annyira nem hatott meg Colin, hogy akkor sem bánkódtam volna, ha soha többé nem beszélünk.

– Jut eszembe! – vakarta meg a tarkóját. – Hol van Damien?

Hátradőltem mély levegőt véve, de még most se akartam megszólalni, azonban valamit ki kellett nyögnöm, hogy végre leszálljon rólam.

– Menj...innen – préseltem ki a szavakat nehezen remegő ajkaim közül.

– Felejtsd el! Na, rajta!

Néhány percig csöndesen szedtem a levegőt, igyekeztem összekaparni, ami maradt belőlem.

– Damien kórházban van – mondtam.

– Eltört valamije?

– A bordája. Megsérült a tüdeje. Műtötték. Ő most... – amilyen gyorsan hadartam addig, annyira hirtelen némultam el. – Kómában van.

– Kurva élet! – döbbent meg Colin. – Ezért vagy így kiborulva.

– Ezért.

– Nincs semmi baj Jake – veregette meg a vállamat.

– Van. Hatalmas baj.

Colin sokáig figyelt, a tekintete gyanakvóvá vált.

– Jacob, értem, hogy a fogadott testvéred, mert a szüleitek összejöttek, de azért ne roskadj magadba így.

– Ahhoz van kedvem – vágtam oda mogorván.

– Túlzás, amit csinálsz. Bár – rántotta fel az egyik szemöldökét –, emlékszem, hogy együtt aludtatok.

Ezúttal az én tekintetem lett gyanakvó, miközben Colin kérdően nézett.

– Minek jöttél? – dőltem hátra, karba tett kézzel.

– Kíváncsi voltam, hogy miért vagy itthon.

– Már világos. Úgyhogy húzz el!

Colin meglepve meredt rám, mert még sose hallotta ilyen ellenségesnek a hangomat. Felállt, indulni készült, de még csak meg se mozdult az ajtó felé. Egy szó se hagyta el a száját, de látszólag furdalta valami. Épp ideje volt őszintének lennünk egymással, éppen ezért is nem titkoltam el, hogy idegesít a jelenléte. Azóta haragudtam rá, amióta meglökte Damient, akinek emiatt nyílt törése lett. Titkon mindig ellenségeskedtünk, versengtünk, és nekem erre már semmi szükségem se volt.

Feszülten vártam, hogy végre beszéljen, majd Colin néhány kínos szótlansággal töltött perc után, összeráncolt homlokkal azt kérdezte:

– Homokosok vagytok?

Lassan felálltam én is, tettem egy lépést felé, a lehető legközelebb merészkedtem hozzá, ám észrevettem sötét szemében, hogy frusztrálja a jelenlétem.

– Takarodj! – mondtam neki, amennyire tudtam a leghiggadtabban.

– Homokos vagy. Basszus! Ez undorító!

– Te vagy undorító, amiért egy ilyen helyzetben ezzel foglalkozol.

– Egymás farkát szopjátok?

– Persze – mosolyogtam rá, és kihúztam magam. – Ez nálunk természetes. Részletesebben ne meséljem el?

– A kurva életbe Jake! Meg is dugott téged?

– Te idióta barom! Lehet, hogy Damien sose kel fel, te meg ezt kérdezed! – mértem végig őt gúnyos pillantással. – Takarodj innen a picsába!

Colin egy nagyképű grimaszt vágott, aztán elviharzott. Meghallva a bejárati ajtó hangos csattanását vettem egy jó nagy levegőt, és rögtön lerogytam a kanapéra, két reszkető tenyeremmel végigsimítottam az arcomon.

Addig nem sértegettek engem amiatt, mert meleg vagyok, bár nyilvánvaló volt, hogy valamikor bekövetkezik. Nem fogadtam volna arra, hogy meg merem védeni magam, ezért éreztem végre egy kis büszkeséget.

Kicsit sem volt fontos Colin véleménye. Örültem, hogy megszabadulok tőle. Anyámék későn jöttek haza, egymáshoz se szóltak, Leonard hamar otthagyott minket, bement a kórházba.

Szükségem volt valamire, ami megnyugtat, és rövid ideig elfelejtteti velem a szörnyűségeket. Ismertem egy ilyen helyet, sőt, nem csak ismertem, kisajátítottam, és folyton ott leltem békére, ha zaklatott lettem.

Biciklire ültem, és áttekertem az apartmanok között. Kevesebb turistába botlottam, mint a nyári szezonkor. Florida partjai se mindig kedveznek a nyaralóknak, ez is egy esősebb időszak volt, és én nem is vágytam tömegre. A tarka kertek, virágágyások növényei hajlongtak a szélben, majd elsuhanva az utat és járdát szegélyező magas pálmák alatt, a fülembe futott a sötétzöld lombok susogó hangja.

Gyakran esett az eső délutánonként, és már akkor is feltűntek a szürke viharfelhők az égen, amikor a parthoz értem. Leraktam a kerékpárt a fa alatt, majd lassan a vízhez sétáltam, közben figyeltem a hullámzó horizontot pirosra színező napnyugtát.

Leültem a langyos homokba, kémleltem az óceánt. Teljesen egyedül lehettem a vízzel, annak elsöprő látványával, a hullámzás csobogására, olykor morajlásra hasonlító hangjával.

Egy hűvös esőcsepp gördült keresztül járomcsontom közepén. Nemsokára szinte rám szakadt az ég, de én egy tapottat se mozdultam. Jólesett, ahogy átnedvesedik rajtam a ruha és a bőrömre tapad, vacogtam tőle, de csak arra koncentráltam mennyire fázom, mennyire didergek.

Ébredés

A következő tanítási napot már nem hagyhattam ki. Feszülten léptem be a fehér épület nagy aulájába, ahol rengeteg diákot láttam, és a beszélgetésük, rám vetett pillantásaik félelmet szültek bennem. Folyton azt hittem rólam sugdolóznak, amíg haladtam a szürke szekrényekkel szegélyezett szűk folyosón. Damien nélkül egyedül voltam, úgy éreztem elveszek a tekintetek kereszttüzében, ugyanis a saját szekrényem előtt állva, miközben belecsúsztattam a kulcsot a zárba az járt a fejemben, hogy Colin biztosan kitálalt rólam, és a körülöttem sétálgató tanulók mind tudják a titkomat. Azt, hogy meleg vagyok. Sose voltam a társaság középpontja, csak egy átlagos diák, átlagos jegyekkel, kiemelkedő sporteredménnyel. Egy árnyék voltam csupán fekete ruháimban, táskával a hátamon, néhány baráttal, de eddig egyszer se figyeltek gyanakvó, vagy épp mosolygó arcok, ha az éles csengőszó után elindultam a tanterem felé. Már az első óra után biztosabb lettem abban, hogy mások valamit sejtenek, mert Colin és a többiek messze elkerültek. Fogalma sem volt arról, hogy azért történik-e ez, mert összevesztünk, vagy tényleg pletykák terjengenek rólam. A szüneteket az udvar egyik sarkában töltöttem, a fűben ülve, és tanultam a következő órára. Nekidőlve a drótkerítésnek néztem a többi diákot; a padon ülő, nevetgélő lányokat, és hirtelen magány töltött el. Colint, Stant és Tylert sehol se láttam, hiába pásztáztam a napfényben úszó, hatalmas füves területet, ahol könnyen be tudtak olvadni a rengeteg tanuló közé. Felemeltem a tekintetem az iskola kockaformájú épületére, de egyik ablakban se állt senki. Amelia is hiányozni kezdett, mert ő mindig velem volt, és észrevette, ha szomorú vagyok. Tudtam, hogy most is itt üldögélne mellettem, egy csinos nyári ruhában, és addig faggatna, amíg végre kiszedi belőlem, mi nyomja a lelkem. Az a tanítási nap végtelen hosszúvá vált egyedül, de órák után gyűjtöttem némi akaraterőt ahhoz, hogy beszéljek a barátaimmal. Kilépve a gimnáziumból meg is pillantottam őket Colin hófehér kocsija mellett. A távolban ácsorogtak a parkolóban, de felém fordultak, mintha megérezték volna ideges tekintetem. A négy fokból álló lépcső alján torpantam meg, ezért a hazafelé siető diákok párszor meglöktek. Furcsán paranoiás voltam akkor, és elhittem azt a bántó gondolatot, hogy nem véletlenül ütközött hozzám a válluk. Colinék beültek az autóba, még mielőtt odamehettem volna, a lábam egyébként se mozdult. Még nekem is jutott volna hely, ahogy eddig számtalanszor együtt mentünk haza, közben király zenék dübörögtek a hangszórókból. Akkor azonban tehetetlenül, félelemmel és magánnyal magamra maradtam. A nagy kövekből álló rövid út végén, a kerítésen kívül parkolt az ezer éves, ronda sárga iskolabusz, ami már tömve volt. Rávettem a lábam, hogy végre mozogjon, és elindultam másokkal együtt, de aztán letértem a fűre, leültem egy padra, és elkeseredve bámultam a szemben lévő virágágyásokat. A lila szirmokat és a felettük magasodó néhány fa levelét gyenge szél fújta. Elég sokáig néztem arra eltűnődve, melankolikusan ahhoz, hogy kis híján kiürüljön az udvar. Ekkor kissé oldalra fordultam, és feltűnt anyám autója, meglepve figyeltem, ahogy bekanyarodik a szinte üres parkolóba. Nem értettem, hogy miért jött, később kiderült, hogy komoly változás van kilátásban.