Klas Östergren

Hilde

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-33-3

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Klas Östergren: Hilde (Natur & Kultur, Stockholm, 2019)

Copyright © Klas Östergren, 2019

© Natur & Kultur, Stockholm, 2019

All rights reserved

Hungarian translation © Vanda Péteri, 2022

Kiadja a Polar Egyesület
Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia
www.polarkonyvek.hu
polarkonyvek@gmail.com
A borítóképet Borsódy Eszter készítette

The cost of this translation was supported by a subsidy from the Swedish Arts Council, gratefully acknowledged.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

I

Egy berlini szabadnapján Hilde Wangelt olyan élmény érte, ami teljesen megváltoztatta az életét. Meleg napsütéses vasárnap délután volt a Tiergarten városrész Zsilip Kávéházában. Szép időben néha ellátogatott oda, egy fa alatt elüldögélt egy almáspite és egy csésze tea mellett, hogy részese lehessen valaminek, amit a nővérének hazaküldött leveleiben a rá jellemző bizonytalansággal „rágódást okozó, ám otthonos érzésként” írt le, ott a lombok alatt, az asztalok között, a csatornavíz zúgásának és a kávéház szolid vendégeinek társaságában – körülvéve mindazzal, ami vidéki nyugalmat bírt teremteni a nagyváros kellős közepén.

Ez alkalommal viszont másképp alakultak a dolgok. Minden előjel nélkül kellemetlen rosszérzés kerítette hatalmába. Annyira váratlanul lepte meg, hogy egészen összezavarodott tőle. Később úgy beszélt róla, mintha valami hirtelen letámadta volna, egy roham, de hogy igazából miféle, azt nem lehetett eldönteni. Mintha hatalmába kerítette volna egy gonosz lény, mely egyszerre töltötte el az intenzív jelenlét és idegenség érzésével. A helyzet elviselhetetlenné vált, nem tudta, mit tegyen, úgyhogy kénytelen volt páni félelmében futva elmenekülni onnét.

A szakterületen jártas emberek később a tudomására hozták, hogy amit átélt, bár józan ésszel sem megérteni, sem pontosan jellemezni nem tudta, akárhogy próbálkozott, egy csöppet sem számított rejtélyesnek vagy egyedinek, de mint érzelmi tapasztalat a személyes megtéréshez hasonlítható. Hilde Wangel, ahogyan ő nevezte, „kíméletlen átváltozáson” ment keresztül. Ennél pontosabban nem tudta leírni ezt az ő „szavakba nem ölthető” érzését.

Máskülönben az élet sok próbáját kiállta már, anélkül, hogy bármikor ehhez fogható megrázkódtatás érte volna. Ritkán, sőt, soha nem volt súlyos beteg, és valójában mindig annyira egészségtől kicsattanó, mesterkéletlen benyomást keltett, hogy a „boldog húszas években” hosszú időn keresztül az ő feladata volt, hogy a nem sokkal korábban megnyílt berlini Skandinavien Reisebüro alkalmazottjaként a hazáját képviselje a német ügyfelek előtt. Nála alkalmasabb személyt keresve sem találtak volna. Hilde Wangel szőke volt és kékszemű, északon született és ott nőtt fel, szerette a friss levegőt, a természetet, és azzal a „magabiztos fellépéssel” is rendelkezett, amit külön feltüntettek az álláshirdetésben, melyet az utazási iroda igazgatója, egy Daber úr nevű honfitársa fogalmazott meg személyesen.

Sok évvel korábban a nővére, Bolette ismertette össze ezzel a férfival, akit „a jövendő ígéretes fiatalembereként” emlegettek, s ezalatt nemcsak azt értették, hogy gondolkodásmódja és elképzelései elárulták időszerű, modern szemléletét, hanem hogy azt sem tartanák kivetnivalónak, ha ő lenne Hilde jövendőbeli házastársa. Hogy ezen a nézeten Daber úr is osztozott, már rögtön az első vacsorán kiderült, melynek során eme talpraesett fiatalembernek Hilde mellett kínáltak helyet – egyike volt ez a sok hasonló összejövetelnek, melyek célja minden esetben az volt, hogy férjhez adják, mivel a hozzá közel állók szerint ennek már réges rég meg kellett volna történnie.

Nővére, a háromgyermekes anya, Arnholm professzor felesége adott vacsorát a családi otthon szalonjában. Az ételt a lysangeri szülői házból örökölt finom porcelánban szolgálták fel, egy sok darabból álló, kékszínű, bukolikus idillel díszített angol étkészletben. Miközben lassan előtűnt a kék motívum az áttetsző mázréteg alatt, ahogyan a tányérról egyre fogyott az étel és a mártásfüggönyök fellibbentek, Hildének most az egyszer sikerült elkerülnie, hogy magába szippantsa ez az árkádiai pasztorál, mellyel gyermekkora minden vasárnapi vacsoráján kénytelen-kelletlen szembetalálta magát, s bár mindez már a múlthoz tartozott, időtlen sikamlósságától azóta is mindig kellemetlen borzongás futott át a testén, mindettől tehát most megmenekült, hála Daber úrnak, aki saját becses személyéről és ragyogó kilátásairól szóló szakadatlan fecsegésével elűzte az utálatos gondolatokat.

Daber úr bergeni volt, kissé köpcös testalkatú férfiú, a haja is ritkulóban. Abban az időben a vasút alkalmazásában állt, egy olyan vállalatnál, amely sikeresen kiaknázott minden új lehetőséget most, hogy a bergeni vasútvonal immár teljes hosszában elkészült. Daber úrnak idejekorán feltűnt a megnövekedett turistaforgalom. A Hardanger-fennsíkot átszelő utazás már önmagában is komoly attrakciónak számított. Ezt kívánta „fellendíteni”. Ahogy mondta, „kalandvággyal a vérében” született, s miközben elhagyták ajkát e szavak, szemében különös fény csillogott, ami Hildében azt a benyomást keltette, mintha a férfit előre tájékoztatták volna különös hajlamairól, mert amaz árgus szemmel figyelte, milyen fogadtatásra lel mondandója, mintha hangos tetszésnyilvánítást várt volna tőle. Hilde Wangel azelőtt gyakran keltett feltűnést, amikor barátai és ismerősei körében olyan kijelentéseket tett, mint például: „Szerintem elég izgató lehet fogságba esni...” Vagy hogy el tudja képzelni magáról, hogy elrabolják, és „hogy egy martalóccal kelljen élni, feltéve, hogy tetszik is nekem az a martalóc, úgy...”

Nem mindig vették komolyan, de megjegyzéseinek köszönhetően a környezetében élő erkölcsös emberek azt híresztelték róla, hogy híján van a jó modornak. Megint mások, a valamivel elfogulatlanabb személyek kihívónak és modernnek tartották, olyannak, akit talán megfertőzött a fővárosi bohémek divatos dekadenciája. Idősebb urak pedig egyenesen üdítő jelenségnek tartották szókimondó őszinteségéért.

Bárhogy is volt, ami Daber urat illeti, bizonyítottan érzéke volt az emlegetett kalandokhoz. Komoly példakép állt előtte. Apja fiatalember volt még, amikor nyakába vette a világot, részt vett a pennsylvaniai New Bergen betelepítésében, azután ügynök lett a nagy amerikai óceánjáróknál, több tízezer skandináv emigráns kiutaztatásában vállalt közvetítő szerepet, igazi veterán volt, aki fia szerint magát Thomas Cookot is személyes barátai között tudta sőt, jelen volt, amikor a híres angol férfiú meghalt, az óhazában, Bergenben. De mindez már a múlté, most csakis a jövő számított!

Mialatt Hilde Wangel Daber úr önelégült, körülményeskedő szónoklatát hallgatta, a feszült érdeklődés minden apró jelét felmutatta, mindezt a legkisebb erőfeszítés nélkül. Hilde mindig éber volt és kíváncsi, ami önmagában elég volt ahhoz, hogy feltüzelje maga körül a szószátyár uraságokat. Ha ehhez még odaképzeljük a mosolyát és azt a tágra nyílt szempárt, különösképpen azokban az esetekben, amikor az illető férfiú eleve jó adag önbizalommal rendelkezett, akkor aztán nem volt megállás.

Hildének szokása volt a férfiúi hiúság legyezgetése. Hol apró gesztusokkal, puszta udvariasságával dagasztotta önképüket, hol a jómodort áthágva, míg felfuvalkodottságukban végül ki nem pukkadtak – mivelhogy neki egyáltalán nem esett nehezére az ilyesmi, a férfiak pedig roppant fogékonynak bizonyultak. Daber úrra is hasonló sors várt. A nő csillogó szemmel hallgatta, olykor-olykor helyeslően bólogatott, máskor döbbent arcot vágott vagy éppen felkiáltott izgatott lelkesedésében „Ne mondja!”, máskor meg „Azt a mindenit!”, s ettől a férfi fényes jövőjének távlatai mindjárt vakító ragyogással teltek meg.

Rossz szokásnak is lehetett nevezni. Hiszen nyilvánvaló kockázattal járt, és Hilde még csak tudatában sem volt a dolognak. Már gyerekkorukban neheztelt rá Bolette a gonosz játékért, ezért a „közönséges szórakozásáért”. A nővére szófogadó volt, jó eszű, szépen varrt és hímzett, főzni is megtanult. Arról álmodozott, ha felnő, egyetemre megy, amihez elszántságra és önuralomra volt szükség, és szó sem lehetett arról, hogy mások sorsával babráljon; ezt a viselkedést egyszerűen hitvány erkölcstelenségnek vagy vakmerőségnek tartotta, ami – legyen szó bármelyikről a kettő közül – végül mindig csúfosan megbosszulja magát.

Hilde már csak ilyen volt, próbált ellenállni a kísértésnek, de nem tudta megállni, hogy be ne avatkozzon bizonyos helyzetekben, amelyek számára is valami előnnyel járhattak, hiszen ráadásul kifejezetten kedvelte az olyan embereket, akik hittek valamiben, akiknek ötleteik, terveik voltak, komoly célkitűzéseik. Különösen akkor, amikor meginogtak a hitükben vagy már-már közel jártak hozzá, hogy elveszítsék azt, ilyenkor szeretett Hilde közreműködni a mentőmunkálatokban, segédkezni az újjáélesztésnél, a felépülésnél, a növekedés újraindításánál. Korán megtanulta felismerni, hogy hol jön el a fordulópont, mikortól válnak észlelhetővé az eredmények. Mint a gyógyszerek hatása, melyeket apja írt fel néha nyeszlett újszülöttek számára. Az elrendelt orvosságok egy része azonnali javulást hozott, más szereknek hosszabb időre volt szükségük, hogy kifejtsék hatásukat. De Hilde mindig ugyanazzal a bódult örömmel nyugtázta, amikor ez megtörtént. Bizsergető, szinte kéjes jóérzés kerítette hatalmába.

Egy négyszemközt zajló, többé-kevésbé intim beszélgetés során tisztán megfigyelhette, amint itt-ott elhintett, jelentéktelennek tűnő szavai a férfiúi öntudat termőtalajára hullva kicsíráznak, gyökeret eresztenek, majd hirtelen szárba szökkennek. Ha egy idősebb uraságról volt szó, gyakran megesett, hogy az illető vetett egy pillantást a háta mögé, s miután megállapította, hogy tiszta a terep, előrehajolt, s valamit halkan, sokat ígérőn Hilde fülébe súgott, vagy nemes egyszerűséggel a lány térdére tette a kezét. Az évek során Hilde beletanult, hogy ennél kifinomultabb jeleket is észrevegyen – például amikor a fiatalemberek, akik éppen az imént tehették zsebre a mindent eldöntő, felszabadító bókot, még egy fél pillanatig adósok maradtak a válasszal, épp csak annyi ideig, amíg a hízelgőzseton az automatában célba ért, s az újjáéledő remény apró villogással jelzést adott. Ezt követően szinte bármibe vakon belevágtak, meglehet, az a valami egyenesen végzetes következményekkel járt, csak mert, ahogy Hilde talán kissé könnyelműen megjegyezte, az a valami „izgató” volt. Ám korántsem veszélytelen.

Miután Hilde Wangel és Daber úr másodszor és harmadszor is viszontlátták egymást, a férfi ezúttal már oly beképzelten és pöffeszkedően viselkedett Hilde odaadó figyelmének, valamint a puncsnak és a vacsoraasztal gyertyatartóiból áradó melegnek köszönhetően – szó szerint felfúvódott, mint egy kisebb fajta hőlégballon –, hogy minden előzetes udvarlás nélkül vakmerő házassági ajánlattal állt elő. Kettesben ültek még egy darabig az asztal végén, így nem zavarta őket más a beszélgetésben.

Wangel kisasszonyt egy csöppet sem lepte meg a kérés, de ami azt illeti, sajnos kénytelen volt csalódást okozni. „Nagyon sajnálom”, felelte rögtön, gondolkodás nélkül. Kérője közömbös volt a számára, de most az egyszer úgy döntött, hogy a szokásosnál finomabban kosarazza ki a férfit. „Nem állok még készen egy ilyen nagy lépésre…”. Most úgy nézett Daber úrra, mint Daber úr az imént őrá – szúrós, fürkésző tekintettel. Tudni akarta, hogy fogadja a visszautasítást. Az általános vélekedés szerint Hilde legalább tíz-tizenöt éve készen állt egy ekkora lépésre, még úgy is, hogy el tudta tartani önmagát és a boldoguláshoz egyáltalán nem volt szüksége férjre.

Daber úr azonban szerencsére annyira el volt telve önmagától, hogy a visszautasításnak nem tulajdonított különösebb jelentőséget, megrázta magát, s a következő pillanatban felajánlotta Hildének őszinte, hív barátságát. Daber úr ezután rágyújtott egy szivarra, nagyokat szippantott belőle és olyan szaporákat, hogy lehamuzta a kávéscsészék mellett a terítőt. A hamut aztán az egyik selyemmonogrammal kihímzett, keményre mángorolt lenvászon szalvétával próbálta lesöpörni, ami olyan hangot adott, mint egy törvényszéki bíró kalapácsütése. Ezzel barátságuk megpecsételődött.

Sok év múltán, mely időszak alatt csak alkalomszerűen álltak kapcsolatban egymással, és akkor is csak az üdvözleteiket közvetítő Arnholm professzor jóvoltából, véletlenül összetalálkoztak Kristianiában. A nagy háború után történt. Amitől, norvég állampolgárok lévén, megkímélte őket az ég. Daber úr akkor már házasember volt, megállapodott férfi, tükörsima kobakkal, még jobban kikerekedett termettel. A vasúttól már eljött, saját vállalatot alapított, kitartott álmai megvalósítása mellett, s most éppen egy utazási iroda megalapítására készült: „Odalent a kontinensen! Hiszen ott aztán zajlik az élet!” Figyelemmel követte a párizsi útlevél-konferencia fejleményeit, és véleménye szerint a háborút követő menekültáradatnak köszönhető modern, adatokkal részletesen ellátott úti okmányok jó szolgálatot tettek, s az üzleti életnek is csak javára vált a rend és az egységesítés.

Daber úr pontosan úgy beszélt, mint azelőtt bármikor. Külföldre költözött, Berlinben telepedett le, s minthogy az elszabadult németországi inflációt sikeresen megzabolázták, immár ismét csakis a jövőre összpontosíthatott. Még mindig nem felejtette el Hilde Wangel egykor oly sok erőt adó támogatását, és állást ajánlott neki, dacára annak, hogy tudta jól, Hilde minden körülmények között „zöld ágra vergődik”; neki mégis szüksége volt valakire, akiben „mindez megvan”, ahogy fogalmazott, miközben széttárta karját, hogy összegzésképpen átölelje nemcsak a havas járdát, ahol álldogáltak, hanem az egész norvég néplelket, amit, álljon bármiből, aligha lehetett belesűríteni egy együgyű álláshirdetésbe. Egyik tenyerével megpaskolta az irattáskáját. Mivelhogy ott lapult a hirdetés, nyomdakészen, más fontos papírok társaságában. Az is lehet, hogy csupán egy megkésett bók volt ez a részéről, melyre válaszként beérte volna egy elutasító mosollyal is.

Csakhogy Hilde ezúttal igennel válaszolt. Gondolkodás nélkül. Szabad volt, minden elkötelezettségtől mentes, úgyhogy ott helyben mindjárt elfogadta ezt az „izgató” ajánlatot. Daber úr nagyot ugrott meglepetésében, de hamar összeszedte magát. „Micsoda szerencse! Így legalább megspórolhatom az újsághirdetés díját!” Azzal egymás tenyerébe csaptak, s azután elváltak útjaik, de előbb megegyeztek, hogy már másnap találkoznak, felkészülve mindkét eshetőségre, ha Hilde esetleg mégis meggondolná magát, illetve hogy elintézzék a különböző formaságokat, amennyiben kitart elhatározása mellett.

Nem sokkal később Hilde búcsút vett nővérétől és annak gyerekeitől, valamint Arnholm professzortól és további ismerőseitől, barátaitól. Olyan gyorsan történt az egész, hogy azok szóhoz sem jutottak a csodálkozástól. Amikor az okát kérdezték, Hilde röviden csak ennyit válaszolt: „Mert izgató!”

Senki nem tett kísérletet rá, hogy lebeszélje vagy legalább arra késztesse, hogy gondolja át rendesen a dolgot. Mindent hátrahagyva elköltözni egy nagyvárosba, lent a kontinensen, meglehetősen kockázatos vállalkozásnak tűnt. A lezserség, amellyel Hilde döntését fogadták, különösképpen nővére és Arnholm professzor részéről arra engedett következtetni, hogy jelenlétét megterhelőnek érezték, és mindent összevetve megkönnyebbülést jelentett számukra, hogy megszabadulhatnak tőle. Hilde Wangel neve összefonódott egynehány többé-kevésbé komoly botránnyal, sok éve történt eseményekkel, melyek manapság ugyan ritkán kerültek szóba, mégis jelen voltak, mint megannyi rettegett, mélyen a zsebek zugaiban lapuló, betokozódott kórokozó, melyek egy szerencsétlen mozdulat eredményeként bármikor újra kiszabadulhattak, hogy azután szanaszét szóródva hatalmas, jóvátehetetlen károkat okozzanak minden érintettnek.

Hilde Wangel mindenesetre elhatározta, hogy szedi a sátorfáját és útnak indul. Valójában nem szorult rá, hogy munkába álljon a megélhetéséért, de szüksége volt a változásra. Az út pedig épp elég kalandhoz méltó veszéllyel kecsegtetett. Hajó vitte Koppenhágába, ahol a tervek szerint szállodában töltötte az éjszakát, másnap dán vonattal és komppal folytatta az útját, végül német vonatra szállt. A poggyásza mindössze egy apró kofferből állt. Daber úr természetesen saját maga szervezte meg az utazást, melyhez úti olvasmányt is mellékelt, egy bédekkert: a „Berlin és környéké”-t.

*

A tervek szerint Hilde feladata az volt, hogy az úticélt, Norvégiát, ezt az ősi gyökerekkel rendelkező fiatal nemzetet a messzi Északon, kifejezetten előnyös színben tüntesse fel a turisták előtt. A kontinens metropoliszának lakóit kellett elcsalogatniuk oda, rávenni őket, hogy útra keljenek és a hegyek, fjordok között megtapasztalhassák a romlatlan természet gyógyító szépségét, s hogy részesülhessenek a skandináv kultúra itt még változatlan formában fellelhető präkapitalische Idylljében.

Hilde Wangelt az ég is erre a feladatra teremtette. Előszeretettel fogadta a Skandinavien Reisebüro kuncsaftjait abban az úti öltözékben, mely bár kissé avíttasnak tűnhetett, mégis roppant praktikus volt, s ami felhajtott túraszoknyából, kötött kardigánból és bumfordi túrabakancsból állt. E felszerelés láttán könnyen elcsodálkoztak az emberek, mivelhogy nem kevés vagányság kellett a viseléséhez, ugyanakkor tagadhatatlanul kitűnően reklámozta a sportos kihívásokat, az érintetlen vadonban tett kirándulásokat, az egészséges életmódot, mindannak ellenpontozásaként, amit az éjszakai mulatók flapperei, ezek a nagyvárosi nőszemélyek képviseltek, akiket aligha lehetett elképzelni vidéki környezetben vagy egyáltalán nappali fényviszonyok között.

Azért Hilde Wangel sem volt a természet romlatlan gyermeke. Olyan északi kisvárosi miliőből érkezett, mely kíméletlenül zord éghajlata, áthatolhatatlan sötétségbe, hóba és jégbe burkolódzó hosszú telei dacára is makacsul ragaszkodott a kultúrájához, melynek szokásait, divatját melegebb éghajlatról importálta, s melyet kitartó türelemmel és konok meggyőződéssel ápolt, olyan szellemben, különösen a nők részéről, hogy az még a messzi délről érkezők tiszteletét is kivívta. A természetet nem nagyon lehetett megzabolázni, így a nők alkalmazkodtak hozzá a maguk természetével, hogy méltóságukat megőrizhessék, hajlíthatatlanságuk pedig, mely anyáról leányra szállt, idővel fontos jellemvonásukká vált. Sápítozásnak, nyafogásnak nem volt itt helye. Még a jobban eleresztett hölgyek is kénytelenek voltak félévente kitenni magukat az időjárás viszontagságainak, caplathattak a szélviharban, hófúvásban, egyensúlyozhattak a tükörsima jeges járdán lábukon magassarkú fűzős csizmával, hosszú szoknyában, bokáig érő kabátban és a nagy párizsi divatházakból rendelt kalapjukban, mégis mindig méltóságteljesen tették ezt. Még az eleséseket is méltósággal intézték. Egy szempillantás alatt ismét talpon voltak, megigazították kalapjukat, és kacagva lesöpörték magukról a piszkot és a havat. A kacagás pedig lefegyverezte a csodálkozó idegeneket. A hölgyek joggal élvezték a nekik járó tiszteletet, még akkor is, ha közvetlenségük és a modernitás frivol léhaságainak nyílt elfogadása kissé megkérdőjelezte ezt a prekapitalista idillt. Mintha egy avantgárd mozgalom megalapítására készültek volna, amely szakítani akart ezzel az idillel.

Hilde Wangel valószínűleg tudatában volt saját személyes kisugárzásának, de néha elbizonytalanodott, s felmerült benne, hogy Daber úr esetleg hibát követ el, mivel teljesen másnak képzeli őt, mint aki valójában volt. A férfi újra meg újra felidézte a Kristianiában lezajlott egykori beszélgetéseiket Arnholméknál, bizony, nehéz is lett volna kitörölnie az emlékezetéből, ugyanakkor ott volt az a sok okos észrevétel, bölcs javaslat, amit kapott, mindaz a tanács, amelyeket meg is szívlelt és amelyek kimondhatatlanul értékesnek bizonyultak később. Hilde a maga részéről semmi ilyenre nem emlékezett. Egyedül arra, hogy Daber úr folyton szóval tartotta, ő pedig szokásához híven odaadóan hallgatta. Képtelen volt felidézni, hogy egyetlen egy jó tanácsot is adott volna. Vajon mivel kapcsolatban? Hisz egyáltalán nem értett az üzlethez.

Minden jel arra mutatott, hogy Hilde Wangel az összes létező elvárásnak megfelelt és az utazási irodában végzett munkája Daber úr teljes megelégedésére szolgált. Sok tehetős német, az alpesi gyalogtúrák megszállottja, kedvet kapott a norvégiai hegyvidék bebarangolásához. Hilde Wangel személyisége már önmagában is reklámnak számított, mivel számos turistaösvényt végigjárt, a Hurtigruten hajóút több szakaszát beutazta, s pontosan tudta, mekkora hatással lehet a testre és a lélekre a fenséges természet. Korlátozott német nyelvtudása egy csöpp akadályt sem jelentett, épp ellenkezőleg, Hilde egy ilyen szükségből is könnyedén erényt kovácsolt. Heves gesztikulálással és minden nehézségre fittyet hányó vidámságával szemléltette az utazókra váró lélegzetelállító kalandokat.

*

Így aztán komoly megrázkódtatást jelentett számára, amikor életében először súlyos szorongás kerítette hatalmába. Egy váratlan, kemény csapás, melytől egész léte megrendült.

Az első epizód tehát egy meleg, napsütéses nyárvégi napon lepte meg egy árnyas szilfa alatt a Tiergarten városrészben a Zsilip Kávéház asztalánál. Hilde Wangel jobb szerette egyedül tölteni szabad vasárnapjait, s ha meg is hívták időnként egy-egy családias vasárnapi vacsorára, általában kimentette magát. Évről évre egyre nehezebben szánta rá magát a vasárnapi ünnepi étkezésekre, különösképpen mások társaságában.

Ezen a bizonyos napon olyan meleg volt, s oly erősen sütött a nap, hogy képtelenség volt otthon maradni. Elment hazulról, s úgy határozott, lesétál a Tiergarten parkjaiba. Gyakran gyalogolt el oda, olyankor szívesen ücsörgött a parton és hallgatta a zsilipen átáramló víz zúgását, néha lehunyta a szemét, ha ahhoz volt éppen kedve, s képzelőereje minden további nélkül hazarepítette északra, a Lysanger környéki vízesésekhez, arra a fenséges partvidéki tájra, ahol a patakok habzó szökőkutakként törtek előre a meredek hegyoldalakon, míg kis lagúnákba gyűlve le nem csendesedtek, hogy útjuk végén egyesüljenek a tengerrel.

Ott született, ott nőtt fel. Lételeme volt a víz. A tenger sokakat messzire vitt a szülői háztól, rokonaiktól, őt viszont mintha mindig hazafelé sodorta volna. Egy békés városi park szökőkútjának egyetlen kis csobbanása rögtön abba az irányba terelte gondolatait, a vízesések, a fjord, a hatalmas, végtelen tengerre nyíló nyugati szoros felé; az ősközegéhez, ami akár „meg is babonázhatta” az embert, szeszélyes volt és megbízhatatlan, hideg és közönyös, éltető és halált hozó, megzabolázhatatlan, tekintélyt parancsoló erő, melyet őrülten lehetett szeretni és ugyanakkor állandó félelmet keltett, olyan nyugtalanító aggodalmat, mely a vidék lakóinak mindennapjaihoz szorosan hozzátartozott. De ennek semmi köze nem volt a szorongáshoz.

Mint ahogy neki sem. Hilde Wangelnek mindezidáig nem kellett megismerkednie ezzel az állapottal; egészséges szokásai, derűs természete, és – mindenekelőtt – robusztus lelkiismerete ezt mindeddig távolt tartotta tőle.

Most azonban őrjöngve lerohanta, hatalmába kerítette, váratlanul és kéretlenül. Egy kellemes meleg szeptemberi vasárnap délutánon, a kávéházban, ahol mindig biztonságban érezte magát, egy csésze hársfatea és egy almáspite fölött, amelyhez persze hozzá sem nyúlt, egy olyan asztalnál, ahol a lombok árnyéka úgy táncolt a márvány asztallapon, mint a hullámzó hínár az áramló vízben; miközben zajlott körülötte az élet, fiatal párok epekedtek az asztaloknál, kisgyerekes családok játszadoztak az asztalok körül a porban, öreg bácsikák és nénikék üldögéltek csöndben, akik botjukra támaszkodva caplattak el a villamos megállótól egészen idáig, előttük a sörük és az újságjuk, amit talán utolsó garasukon vásároltak. Szelíd idill a lüktető zajos metropolisz kellős közepén, annak a weimari köztársaságnak a rejtett szegletén, melynek jövőjéről ez idő tájt a korabeli sajtó cikkeinek szerzői óvatos bizakodással nyilatkoztak.

Látott egy idősebb urat, egy nagyapát, Opát, amint egy kislány mögött lopakodik, majd célba érve karjával hátulról átöleli a gyermeket, mire a kislány elragadtatott meglepetésében boldogan felsikolt…

A part fái behajoltak a víz fölé. Az egyik padon egy ember ült könyvvel a kezében és olvasott. Vajon Hilde lépteket hallott a háta mögött? Sebesen megfordult, de nem volt ott senki.

A nyugalom egyik pillanatról a másikra rémálommá változott. „Wangel kisasszony színre lép”, ahogy később egy orvos elkeresztelte az eseményt, a Hilde Wangel által adott tárgyilagos, mindazonáltal szükségszerűen hézagokkal teli leírás alapján, mely sokban hasonlított ahhoz, amikor egy bűncselekmény áldozata leírást ad egy ismeretlen, de annál elszántabb erőszakos elkövetőről – a szíve hirtelen egyre erősebben vert, nem kapott levegőt, mintha valaki a torkát szorongatná, szédült, tekintetével képtelen volt megállapodni egy stabil ponton. Csőlátása lett, gondolatai ködössé váltak, remegett egész testében, kiverte a víz. A szíve kisvártatva olyan hevesen vert, hogy nem lehetett elkülöníteni egymástól két egymást követő szívütést. „Mintha megmérgeztek volna” volt, hogy így jellemezte, „egy erős méreggel, ami szétárad a testemben és teljesen elkábít.”

Megpróbált kortyolni a teából, de annyira remegett, hogy leöntötte szép blúzát. Ezt akkor nem vette észre, beszűkült látómezejében nem volt képes érzékelni a tárgyak közelségét, mintha minden egy hártya mögül tűnt volna elő, egy átlátszó, de szilárd mázréteg választotta el a külvilágtól.

És a külvilág beleveszett egy furcsa, kellemetlen hangba, egy iszonytató zajba, mintha egyetlen elnyújtott repedés, recsegés, krétacsikorgás, egy palatáblán végighúzott nyikorgó körömkaparás lett volna. Szó szerint oly fülsiketítő volt e hang, hogy szinte azt hihette, hogy a hang hiánya az, amit hall, mintha teljesen elcsendesedett, megnémult volna az egész világ.

Reszkető kézzel előhalászott egy bankjegyet és a kávézó asztalán hagyta. Nagy nehezen felállt, aztán távozott onnét. Az időérzéke egyáltalán nem működött. Nem tudta az eseményt minden apró részletében rekonstruálni, de az biztos, hogy páni félelmében elrohanhatott, mert nem sokkal később már bokrok között találta magát, ahol teljesen egyedül lehetett, mivel szent meggyőződése volt, hogy valamiféle őrület kerítette hatalmába, s nem akarta, hogy bárki meglássa ebben az állapotában. Arról is meg volt győződve, hogy a szíve mindjárt szétszakad a túlzott megerőltetéstől és szívrohamban fog meghalni. Természetesen rögtön segítséget kellett volna hívnia, rábíznia magát valakire, aki tisztességesnek és segítőkésznek tűnik, mégis amellett döntött, bár döntése okairól nemigen tudott volna számot adni, hogy inkább egyedül vészeli át a rohamot. Talán mert az ítélőképessége teljesen összezavarodott, s már senkiről sem tudta megállapítani a közelben, hogy elég megbízható-e. „Mintha a maradék józan eszemet is elvesztettem volna.”

Nem tudta, meddig tartott az egész, jó darabig bolyongott még a parkban, amíg valami javulást nem tapasztalt, akkor aztán végre lélegzethez jutott, a fojtogató szorítás meglazult a nyaka körül, engedett a mellkasára nehezedő nyomás és tüdeje újból megtelt levegővel. A pulzusa lelassult és újra a megszokott módon érzékelte a világot.

Nem sokkal később óriási fáradtság tört rá. És nem értett semmit. Egy dologban mindenesetre biztos volt – ez volt élete legkellemetlenebb élménye. Mivel minden előzetes figyelmeztetés nélkül lepte meg, kicsinek és tehetetlennek érezte magát, mint akit kerékbe törtek, igen, szörnyű megrázkódtatás érte. Mintha valaki rátámadt volna és megerőszakolta volna. Valaki vagy valami. A történtek nagy része ráadásul homályba veszett, felfoghatatlan volt. Mindenekelőtt leírhatatlan. Ehhez a véleményéhez később is ragaszkodott és sok más, hasonló tapasztalattal rendelkező emberrel osztozott rajta. Az általa ismert szavak alkalmatlannak bizonyultak, túl kevésnek egy ilyen óriási dologhoz.

Vajon egy súlyos betegség lefolyásának első epizódjáról volt szó? Volt ennek a betegségnek diagnózisa? Egy ismert kórállapot egyik tünetét észlelte?

A szorongás meglehetősen ismeretlen állapot volt számára. Azt sem tudta kapásból megmondani, hogy egyáltalán találkozott-e életében hasonló problémával küzdő emberrel. Olyan állapotról volt szó, amely mint téma gyakran felbukkant különféle művészeknél, például Edvard Munchnál. Ezt leszámítva többnyire csak az elmegyógyintézetekben. Annak idején az apja rendelőjében látott néhány képet az orvosi szakkönyvekben és az apja által előfizetett folyóiratokban, híres klinikákon készült képek voltak, melyek az intézménybe felvett pácienseket ábrázolták, nagy fekete szemű, elgyötört testű, bőrszíjakkal az ágyhoz kötözött embereket. Olyankor, való igaz, megjelent a „szorongás” szó, mint szakszerű leírás, más hasonló jelenségek mellett, melyek mindegyikének valamely súlyos szenvedéshez, lelki betegséghez volt köze. Valamihez, ami ismeretlen, idegen embereket sújtott, tőle távol.

Szeretett volna hazajutni. Kisétált a parkból, s aztán egy darabig még gyalogolt az utcán, mielőtt összeszedte minden bátorságát és felszállt egy villamosra. Zaklatott állapotában úgy érezte, mindenki őt bámulja, mivel biztosan lerí róla, hogy valami nincs rendben.

Amilyen gyorsan csak tudott, hazasietett. A lépcsőházban elkerült egy szomszédot. Nem akart senkivel sem beszédbe elegyedni.

Bár a testében továbbra is nyugtalanságot érzett, mégis teljesen erőtlen volt, mint valami komoly fizikai megerőltetést követően. A kalapját is alig bírta levenni. Kiment a szűk Kochnischébe, a kis teakonyha még a szokásosnál is szűkebb, sötétebb és barátságtalanabb benyomást keltett. Gyámoltalan mozdulattal, mintha nem lenne tisztában vele, hogyan kell kinyitni a konyhaszekrényt, elővett egy kámforos üvegcsét, egy kockacukorra néhány csepp kámfort csepegtetett, és szájában a cukorral bement a hálófülkébe. Leült az ágy szélére és kibámult az ablakon az utcára anélkül, hogy igazából látott volna valamit, képtelen volt hozzáfogni bármilyen értelmes tevékenységhez, egyébként is ritkán töltötte az idejét kézimunkázással. Az, hogy egy könyv segítségével elterelje a gondolatait, szóba se jött, egyáltalán nem szokott olvasni.

A kockacukor szétolvadt a nyelvén, mégsem érzett enyhülést. Mostanra az egész kis lakás egyértelműen az unheimlich érzésével töltötte el.

Több óra eltelt. Eljött az este, bealkonyult. Hatalmas árny jelent meg az utca túloldalán egy szemközti ház homlokzatán, az árny hűvöset hozott magával. Azelőtt sosem érezte fenyegetőnek vagy nyugtalanítónak ezt a hétköznapi változást, de most, ezek között a fényviszonyok között csak súlyosbította a rossz közérzetét. Nem ülhetett ott tovább. Fel kellett kelnie, talpra állni, csinálni valamit. Mélyeket sóhajtott, hadonászott a karjával, próbálta felélénkíteni magát.

Ahogy megfogalmazta: „Nem ismertem önmagamra…” Ez aztán tényleg nem ő volt, ez a tehetetlenség, az „elképesztő kétségbeesésnek ez a keserű íze”. Magára kellett találnia. Győzködte magát, hogy ilyen csak egyszer történhetett meg vele, kivételes alkalom volt, egyszeri különös megszégyenülés, egy rossz tréfa, oly zavaró, annyira bosszantó, hogy a megaláztatás egyenesen feldühítette. Talán így volt eltervezve, hogy előbb−utóbb meg kell szereznie ezt a tapasztalatot. Most tehát megtörtént. Tessék. Ennyi és netovább. Basta. Nincs az a pénz, amiért újra kitenné magát ennek.

Daber úr gyakran mondogatta az utazási irodában: „Nem szabad idegenkednünk semmi emberitől.” Hilde Wangel ezt bölcs és hasznos szemléletmódnak tartotta a részéről egy olyan világvárosban, amilyen Berlin volt, ahol olyan sok ember megfordult, megannyi, egymástól nagyon eltérő kultúra képviselői, akiknek nemcsak a vallása volt különböző, hanem sok esetben sajátos életmódja is. Fontos volt, hogy az ember nyitottan, előítéletektől mentesen tekintsen rájuk.

Pontosan úgy, ahogy Hilde Wangel nézett a vele szemben álló személyre a fürdőszobatükörben: egy nőre, aki már benne járt ugyan a korban, de kétségkívül épp elég fiatal volt ahhoz, hogy legyen mit felfedeznie önmagával kapcsolatban. Úgy tűnt, az élet jó adag meglepetést tartogat még a számára, a világ összes kis rejtett zugát még közel sem sikerült felderítenie, kontinensek várták, hogy feltérképezze őket – hiszen sikerült egy napsütötte parkban töltött szokványos vasárnap délutánon ugyanolyan viharba kerülnie, ugyanakkora fizikai és mentális kihívásokat kiállnia, mint a nagy felfedezőknek, mint Nansennek az Északi-sarkon vagy Amundsennek a délin.

Ebben a pillanatban meglátta a kék blúzán a foltot, a Zsilip Kávéházban kilöttyintett teáét, s a hosszúkás, egybefüggő folt kontúrja mintha bekerítette volna azt a meghatározatlan, szétfolyós rosszérzést. Pont olyan alakja volt, mint a tűzfoltnak egy fiú homlokán messze kint, egy Lysanger melletti szigeten.

Kiment a szűkös kis Kochnicschéjébe, ahol alig lehetett megmozdulni, a plafon viszont túl magas volt, és főzött magának egy csésze teát. A gáztűzhely égője mindössze három lángnyelvvel égett, a vízforraló sokáig állt fölötte és folyamatosan fújta a gőzt az ablakra. Az bepárásodott. Az ablaktábla közepén előtűnt egy nagy kéz lenyomata. Ahhoz túlságosan nagy volt, hogy az övé lehessen, az ő keze nem volt ilyen hatalmas. Minden bizonnyal egy férfi lehetett az, aki zsíros, legalábbis mocskos kezét az ablaktáblához nyomta. Kívülről. De kicsoda? Mit kereshetett bárkinek a keze egy ilyen helyen?

Nem tetszett neki a látvány, a kéz fenyegetően nézett ki, mintha valaki ott lett volna és be akart volna hatolni. Kinyitotta az ablakot, fogott egy rongyot és lepucolta az ablaktáblát.

Eljött az este, a lefekvés ideje, ezen a vasárnapon, melyet, miután végigszenvedett és az a múlttal eggyé vált, legszívesebben elfelejtett volna, de amelyet sajnálatos módon később kénytelen volt felidézni, ráadásul a lehető legpontosabban jellemezni, hogy aztán hozzászokjon ahhoz a gondolathoz is, hogy élete fordulópontjának tekintse vagy legalábbis valami új kezdetének, egy hosszú korszak elejének, mely tele volt gonddal és bajjal. Életét kettéválasztotta ez a vasárnap, lett egy vasárnap előtti és utáni léte, az előbbi gondtalansága pedig innentől kezdve megállás nélkül az utóbbi lázas érdeklődésének kereszttüzében állt.

Ha valaki jól megfigyelte a hétfő reggel munkába visszaérkező Hilde Wangelt, észrevehette rajta a furcsa bizonytalanságot vagy talán még inkább valamiféle fokozott éberséget. Látható volt a mozgásán, ahogyan az idegen embereket fogadta. Egyszer csak ott találta magát Daber úr új büszkesége előtt – hunyorogva nézte a három nyomtatott plakátot a motívumokkal, melyek felidézték a hegyeket, a fjordokat és a fővárost, melyet attól kezdve Oslónak hívtak. Mintha a hazája is elmosódottabbá vált volna, belepte volna a köd.

Hilde Wangel olyan makacs meggyőződéssel ragaszkodott álláspontjához, miszerint az, ami vasárnap vele történt a parkban csupán véletlen „baleset” volt – minden áron kitartott a kifejezés mellett, mintha egy szerencsétlenségről lett volna szó, amely bárkire lesújthat, de amit egy hajszál híján megúszott –, hogy amikor ismét megtörtént vele, legalább olyan nagy megrázkódtatásként érte, mint először.

Nem minden előjel nélkül csapott le rá. A Skandinavien Reisebüro egy funkcionalista stílusban épült ház utcai frontján helyezkedett el, nem szenvedett hiányt semmiben, ami a modern berendezést illeti. Az irodát elegáns acélcsővázra húzott bőrfotelekkel rendezték be, melyek köszönőviszonyban sem voltak a cégnél oly gyakran reklámozott úticélokkal, vagyis a vad természettel és a rusztikus paraszti kultúrával. Az enteriőr stílusa semmit sem árult el az irodában intézhető ügyek jellegéről. A régi stílusú utazási irodák máshogy festettek, gyakran volt szecessziós berendezésük, falaikat a padlótól a plafonig fiókok és polcok borították, nagyjából úgy, mint egy gyógyszertárban, ezekben tartották a jegyeket, a menetrendeket és a térképeket, s a különböző turistaegyesületek és vasúttársaságok képviseletében szinte kizárólag férfi személyzettel találkozott bennük az ember. Itt viszont, a haladást szolgáló Daber úr irodájában, színes plakátok díszítették a falakat, valamint órák, melyek megmutatták, mennyi az idő Moszkvában, San Franciscóban és Melbourne-ben. Ez, kérem, nem valami középszerű raktárhelyiség volt. Ráadásul női mosdóval is rendelkezett, benne vízöblítéses vécével, melynek zúgó hangja, valahányszor lehúzta és a tartály elkezdett újra megtelni vízzel, Hilde Wangelt azzal a különleges jóérzéssel töltötte el, mintha egy patak csobogását hallaná a tavacska közelében, odahaza, Lysangerben.

Már többször ellátogatott a helyiségbe, anélkül, hogy egy morzsáját is át tudta volna élni a fent leírt, kissé nevetséges boldogságnak, ennek a kínos bolondságnak, melyet minden bizonnyal titokban akart tartani. Már annak sem tulajdonított nagyobb jelentőséget, hogy a mutatós plakátok, melyekre Daber úr oly büszke volt, a leghalványabb felismeréssel sem kecsegtették, semmit nem adtak át neki abból a szédítő szabadságérzetből, amelyet bárki megtapasztalhatott a művész által szemfényvesztő módon megfestett fennsíkokon.

Mintha megfakult volna a lét, elvesztette azt a fényét, amely azelőtt beragyogta a dolgokat. Minden csupán holt anyagnak tűnt. Néma, kifejezéstelen matériának. Hilde Wangel mindezt csak úgy, a szeme sarkából figyelte meg, nem csinált belőle különösebben nagy ügyet. „Wangel kisasszony egyszerűen nem fogta fel, hogy minden jel egyértelműen arra utal, valami nagyon nincs rendben.”

Eltelt néhány fakó nap, s aztán újabb pánikroham tört rá. Felsrófolt érzelmei elérték ugyanazt a szintet, mint előző alkalommal, ráadásul jóval gyorsabban, mintha azért lenne így, mert már lerakták a síneket, a vezetékeket felhúzták, s az egész gépezet jól bejáratva, olajozottan működhetett. Valóban olyan volt, mint egy készülék, mely előre meghatározott program szerint üzemel, kisiklások nélkül, kíméletlen pontossággal. Hilde Wangelnek nem állt módjában szembeszegülni vele. A szíve zakatolt, lélegzete elakadt, a látómezője beszűkült, a pánik szétáradt a testében, és ez alkalommal is sziklaszilárd meggyőződése volt, hogy ütött az utolsó órája, hogy meg fog pattanni egy véredény a testében, szétrobban a túlterheléstől, amelyet az ereibe pumpált őrületes vérmennyiség okoz telve a nyirokcsomóiból és más szerveiből származó anyagokkal, melyek harcra készítik fel az egész testét, haláltusára, egy olyan csatára, amiből csak vesztesként kerülhet ki. Itt fog összeesni és elpusztulni, ezen a járdán, Berlin kellős közepén. Vagy ami még ennél is rosszabb: megőrül és bolondokházába zárják.

A nézete, mely szerint minden, ami ilyenkor végbement benne, a halállal vagy a színtiszta őrülettel volt összefüggésben, ugyanolyan erős és mindenható volt, mint múltkor. Éppúgy, mint az a meggyőződés, hogy nem volt „múltkor”, hogy mindez itt és most történik, s hogy esély sincs rá, hogy megússza. Összefüggéstelen szavak, frázisok haladtak át a tudatán: hogy mindez már megtörtént ezelőtt, túlélte korábban is, hogy ez az elviselhetetlen állapot csak egy behatárolt lefolyású epizód, és hogy az ember idővel megtanulhatja felismerni az előjeleket. De ezek csak üres szavak voltak, nem jelentettek semmit. Egy morzsányi vigasztalást sem talált bennük. A szorongás kiiktat minden időképzetet, minden perspektívát, arányokat, a művészet világának minden hordozóelemét, a zenéét, az elbeszélő művészetét, az ábrázolás összes formáját. A szorongás káosz. A káosz létező legletisztultabb formája.

Messzire maga mögött hagyta a helyet, ahol rátört a roham. Charlottenburgig kergette a pánik, mikor végre kezdett lecsillapodni. Teljesen más irányban volt az otthona, látta be végül, aztán sarkon fordult.

Újra levegőt tudott venni, pulzusa lelassult, visszatért a látása. Remegett, rogyadozó léptekkel haladt, de a forgalmas úttest melletti járda tele volt járókelőkkel. Mintha oroszul beszélt volna mindenki. Ez az ő negyedük volt. Néhány sovány alak szendvicsember módjára táblákat hurcolászott. Valamivel odébb náluk is soványabb rongyos koldusok kéregettek. Mások sikkes eleganciával viselték nyomorukat. Nyoma sem volt itt szánakozásnak vagy könyörületnek. Egy támolygó nő, aki közel jár ahhoz, hogy a földre rogyjon, fel sem tűnt senkinek. Nyugton feküdhetett aztán, ameddig csak jólesett.

*

Néhány további roham jelentkezését követően Hilde Wangel egészen megtört. A rohamokat követő kimerültséghez szégyenérzet társult. Ez a szégyenérzet is különleges volt, zavarba ejtő és valamiképp észszerűtlen, minden alkalommal jelentkezett, s azt eredményezte, hogy Hilde Wangelnek semmi kedve nem volt másokkal beszélni az állapotáról. Ő, a robusztus lelkiismeretével, csakugyan nem tartozott a félénk és szűkszavú emberek közé. A nyelv sem jelentett akadályt, saját gyártású szavakat használt, eleinte dán kifejezéseket, amelyek németes kiejtéssel hagyták el a száját, s legnagyobb megelégedésére kiválóan működött a módszer még a legpedánsabb, legelővigyázatosabb németek társaságában is. Egy mosoly segítségével általában remekül el tudta intézni a bevásárlást, még annál a piaci árusnál is, akihez valamilyen oknál fogva ragaszkodott, mivel haloványan emlékeztetett a lysangeri cipészmesterre, s aki olyan érthetetlen, összezagyvált német nyelvet beszélt, hogy abból Hilde Wangel gyakorlatilag egy szót sem értett.

De erről az ő állapotáról nem tudott beszélni senkivel. Szégyenletes betegségnek képzelte, mely lassan, de biztosan elhomályosítja elméjét, rátelepedik az életére, mint egy névtelen, fenyegető zaklató, aki napról napra több figyelmet követel magának, s bár állandóan kisiklik, elmenekül a szembesítés elől, mégis folyton folyvást jelen van, mint valami lerázhatatlan árnyék. „Mit akarsz tőlem?” kiáltott rá néha Hilde Wangel a hálófülkéje álmatlan magányában az éjszaka kellős közepén, miközben halálosan félt attól, hogy újra lerohanja. „Mi rosszat tettem? Tisztességes, jó ember vagyok, soha nem akartam ártani senkinek, bárcsak nyugtom lehetne már!”

De természetesen nem érkezett válasz, neki pedig nem jutott eszébe egyetlen lehetséges ok sem, nem talált semmiféle magyarázatot erre a kibírhatatlan szenvedésre, mely a nap bármelyik órájában meglephette, bármilyen körülmények között, otthona magányában, kint az utcán vagy az irodában. Az előjeleket egyre nehezebben lehetett értelmezni. A rohamok és a köztes időszakok váltakozása kiszámíthatatlan volt, itt nem valami közönséges nyavalyáról volt szó, amely szabályos időközönként kiújult. Bármikor kitörhetett rajta, akár szendvicsevés közben is az irodában. A jól megérdemelt pihenése alatt. Mindig is jobban szerette ezeket a könnyű vacsorákat. Daber úr viszont szívesen evett a vállalat valamelyik munkatársával egy mulatóhelyen, így hál istennek Hilde Wangel általában egyedül volt, amikor bekövetkezett a dolog.

Ám lassan tarthatatlanná vált a helyzet. Kiváltképp olyankor, amikor mások előtt, ismeretlenek szeme láttára történt. Megesett, hogy éppen megbeszélést folytatott egy utazási csekkeket kiállító bank tisztviselőjével, egy nagyon rokonszenves, közvetlen férfival, aki nagy elánnal, körültekintő alapossággal magyarázta neki, miképp működik a rendszer. Szinte átragadt rá a férfi lelkesedése, izgatott örömmel töltötte el ez a praktikus egyezmény. Egy darabig megpróbálta megfelelő módon szavakba önteni izgatott lelkesedését, azzal az odaadással, mely a szóban forgó férfiút természetesen telepumpálta volna önbizalommal, minekutána úgy vitorlázhatott volna el az irodából, mint egy Zeppelin-léghajó.

Ebben a pillanatban megjelent a pánik, rohamléptekben érkezett. Hilde Wangel kénytelen volt felállni az asztaltól, néhány ügyetlen szóval bocsánatot kért, többre nem tellett tőle, és kisietett a női mellékhelyiségbe. Bár az igazat megvallva legszívesebben kiszaladt volna az utcára, ki az irodából, hogy egyedül lehessen, és ne ismerje fel senki, aki látja őt – a remegő nőt, aki tágra nyílt szemekkel levegő után kap, maga körül a közönyös oroszokkal.

A női mellékhelyiség szűk volt, egy irányba csak két lépést tudott megtenni, azután vissza kellett fordulnia, hogy megtehesse a következő kettőt, másodpercről másodpercre, percről percre, míg végül mindenek dacára furcsamód csillapodni kezdett a pánikroham és a mellkasában engedett a fojtogató nyomás.

Nem tudta, mit mondjon a rá váró banktisztviselőnek, amikor kisvártatva visszatért hozzá. Fogja rá valami fogyasztásra alkalmatlan élelmiszerre? A saját indiszponáltságára?

Mindez számos alkalommal fölöttébb kínos és kellemetlen helyzetbe hozta őt, jóformán alig bírt meglenni az irodában. Szabályosan belerokkant, mint egy háborús veterán, akinek ép a teste, de a lelke tönkrement.

Egész élete egy zavaros, kétségbeejtő próbatétellé vált. Lehet, hogy eljött az ideje, hogy feladja, otthagyja Berlint és hazatérjen? Talán mégsem volt olyan erős és kiegyensúlyozott, mint amilyennek hitte magát?

Egy szép reggelen felhívta Daber urat és beteget jelentett. Ősz volt. Sokan megfáztak. Muszáj volt előállnia egy kegyes hazugsággal. Azt mondta, valami gyorsan múló fertőzést kaphatott el.

Bezárkózott otthonába, teába mártogatott kétszersültet evett, s a legtöbb idejét tétlen várakozással töltötte a következő gyötrelmes rohamig.

Az alávetettség új formája kétségkívül ismeretlen volt eddig a számára. Egy hét elteltével Daber úr felhívta, hogy megérdeklődje: „És felkereste már az orvost?”

Nem, még nem. „Biztosan hamar rendbe jövök…” Hosszú napok óta nem beszélt egyetlen élő emberrel sem, s ő maga is hallotta, milyen szánalmas a hangja. Arra is rájött, hogy Daber úr nyilván tudja már, hogy nem régi önmaga és valóban beteg.

Daber úr sokkal tapintatosabban viselkedett és sokkal jobban aggódott, mint arra számítani lehetett. Megértette, hogy itt valami komoly dologról van szó és olyan hangon, amit Hilde Wangel korábban egyszer sem hallott tőle, így szólt: „És hol rejtőzik a gonosz?” Ez túlságosan is komoran hangzott, szinte teátrálisan. Az apja sohasem fejezte volna ki magát így, inkább könnyed hangot ütött meg, nehogy feleslegesen megijessze a pácienseit: „Na, lássuk csak, hová fészkelte be magát a rontás…”

Daber úr nem tartozott a nagy kalandorok közé, amint egykor vágyott rá, de meg kell adni, nem volt híján a tetterőnek. „Elküldöm magához az orvosunkat.”

Hilde Wangel ellenkezni akart, szerette volna visszautasítani a felajánlást és kimagyarázni magát a helyzetből. „Higgye el, hamarosan visszatérek a munkába…” De igazából olyan ingatag lábakon állott minden szempontból, hogy már erről sem tudta meggyőzni magát.

*

A doktor úr az ódivatú körorvosok rendjéhez tartozott, kopott bőrtáskájával kereste fel betegeit az otthonukban, egy ápolónő társaságában, aki diszkréten meghúzódott a háttérben, amíg fel nem szólították a közvetlen beavatkozásra. Hilde nyilvánvaló ellenszenvvel engedte be őket. Az orvos nem zavartatta magát, nem először volt dolga a vizsgálattól berzenkedő beteggel.

Egy ideig Hilde Wangel hálószobájában tartózkodtak. Hilde az ágy szélén ült, a doktor mellette foglalt helyet egy széken, s egymás után feltette neki a szokásos kérdéseket. Hilde gyerekkora óta ismerte mindet. Az orvos megmérte a pulzusát, a hőmérsékletét, belenézett a torkába. A nő családi állapotáról már tájékozódott, most azonban az életmódjával, étkezési-, alvási szokásaival kapcsolatban kérdezgette. Inkább a rutin kedvéért, semmint más miatt, hisz azt bárki láthatta, hogy Hilde Wangel lelkiismeretes személy, jó fizikummal, akit emiatt a nyomorúságos balszerencse miatt még nem ért visszafordíthatatlan károsodás, a kimerültség nem hagyott rajta nyomot, nem volt kizsigerelve vagy bármilyen szempontból leromlott állapotban.

De a protokoll az protokoll, miután a végére ért, egy ideig néma csendben ült és a páciense szemébe nézett. Meleg pillantása volt, két szemöldöke között a homlokán egy ránc húzódott. Töprengés közben végigsimított a szakállán. Ahogy Hilde apja tette néha.

Ekkor eltörött a mécses. Hilde Wangel sírva fakadt, eleinte visszafogottan sírt, aztán egyre jobban, egyre hevesebb zokogás tört fel belőle, míg végül szinte bömbölt. Jólesett neki.