Jean-Luc Bannalec

BRETAGNE-I ARANY

JEAN-LUC BANNALEC

BRETAGNE-I
ARANY

Dupin felügyelő harmadik esete

A mű eredeti címe

Bretonisches Gold

Copyright © 2014, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Hungarian translation © Szalay Zsuzsanna

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZALAY ZSUZSANNA

ISBN 978 963 452 911 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

à L.

Hét zsák sót kell elfogyasztanotok együtt,
hogy megtudjátok, hányadán álltok egymással.

Breton közmondás

ELSŐ NAP

A levegőben keveredett a fleur de sel sajátos ibolyaillata, amelyet a szüret utáni napokban árasztott, a timföld, a só és a jód szagával, amelyet itt, a Fehér Föld – a Gwen Rann, Guérande kiterjedt sóvidéke – közepén még erősebben lehetett érezni, mint bárhol máshol a tengerparton. Most, a nyár végén ez a különleges illat töltötte be az egész sós mocsarat. A paludier-k, az öreg sógazdálkodók mesélték, hogy néha különös hallucinációkat, illúziókat keltett az emberekben.

Lélegzetelállító, bizarr táj volt ez. A só alkímiáját alkotó négy elem vidéke: a tengeré, a napé, a földé és a szélé. Egykor óriási öböl, majd lagúna, dagálykor vízzel elárasztott terület, az ember által ügyesen hasznosított föld, egy félsziget, amelyet a Loire és a Vilaine között az Atlanti-óceán hullámzása hozott létre. A büszke középkori város, Guérande – amely a terület nevét adta – jelezte a sós mocsarak északi határát. Ezek aztán délen elvesztek a lagúna fennmaradó részében, amelynek túlsó oldalán Le Croisic feküdt a varázslatos kikötőjével. Még onnan is ki lehetett venni a lenyűgöző látványt, ahogy a hatalmas Atlanti-óceán a dagályok erőteljes ritmusában vízzel árasztotta el a lagúnát, és a sós mocsarak finom hajszálereit táplálta, különösen a grande marée, a tavaszi tengerár idején, a telihold utáni napokon.

A Fehér Föld teljesen sík volt, a legkisebb kiemelkedés nélkül. Több mint tizenkét évszázadon át számtalan méretű, matematikailag pontosan meghatározott, téglalap alakú sómedencére oszlott, amelyeket viszont látszólag önkényesen áramló föld- és vízalakzatok vettek körül. Csatornák, tároló-, előmelegítő, párologtató- és betakarítómedencék végtelenül elágazó, leleményes rendszere, amelynek egyetlen célja volt: a zsilipek által felfogott tengervizet a lehető leglassabban útnak indítani. Ennek az útnak a során aztán a nap és a szél szinte teljesen elpárologtatja a vizet, amíg az első sókristályok meg nem jelennek. A só a tenger tiszta esszenciáját jelentette. „A nap és a szél gyermekének” nevezték. A medencéknek szintén költői neveket adtak: Vasières, Cobiers, Fares, Adernes, Œillets. Az Œillets egyikét, a betakarítómedencét Nagy Károly óta változatlanul művelték. Ezek a szüretelőmedencék voltak a paludier-k szentélyei, minden tőlük, a „jellegüktől” függött: a talajuktól, a különböző agyagfajtáktól és az ásványi összetételüktől. Lusta, nagylelkű, vidám, lázas, érzékeny, kemény, féktelen – a paludier-k emberi jelzőkkel illették őket. A sót, a „fehér aranyat” a szabadban termesztették és takarították be.

Kalandosan keskeny, burkolatlan utak kanyarogtak a medencék mentén, és kibogozhatatlan labirintusokat alkottak, amelyek többnyire csak gyalogosan voltak járhatók. Bár a sóvidék sík volt, sosem lehetett messzire ellátni. A medencék és az ösvények mellett különböző magasságú, vadon benőtt földhalmok emelkedtek bozótos bokrokkal, magas, szélfútta füvekkel, amelyeket a nap szalmaszínűre szívott. Itt-ott göcsörtös fák magasodtak. A cabane-ok, a sómunkások kőből, fából és bádogból épített fészerei szétszóródva álltak.

Most, szeptemberben mindenütt vakítóan fehér só látszott, amely a nyár folyamán lenyűgöző hegyekké tornyosult. Művészien felhalmozott, csúcsos tetejű kupacok, mint a vulkánok, olykor akár két-három méter magasak is voltak.

Georges Dupin felügyelő a concarneau-i rendőrkapitányságról elmosolyodott a látványra. Egészen fantasztikus, valószerűtlen táj tárult elé. A hangulatot fokozta az ég és a víz színpompája – a lila, rózsaszín, narancs és vörös különböző árnyalatainak extravagáns keveréke –, amelyet a lenyugvó nap festett a horizontra. Ahogy lassan beköszöntött a nyári éjszaka, a perzselően forró nap után frissítő szellő támadt.

Dupin felügyelő bezárta az autót, egy hivatali kék-fehér-piros rendőrautót. A döbbenetesen öreg és embert próbálóan apró Peugeot 106-os a rendőrőrs csereautójaként szolgált. Dupin saját, nagyon szeretett, ugyancsak elöregedett Citroën XM-je már tíz napja a szervizben állt. Megint a felfüggesztéssel akadt valami gond.

Dupin az út szélén parkolt le, félig a fűben. Innen gyalog megy majd tovább.

Keskeny, de legalább aszfaltozott út kanyargott kuszán a sós mocsarakon keresztül. Nem volt könnyű megtalálni. A Route des Marais-ról ágazott le, a Le Croisicot és Guérande-ot összekötő három tekervényes út egyikéről, amelyek a sóvidéket szelték át.

Dupin körülnézett. Senkit sem lehetett látni. Nem találkozott autóval az egész marais-i úton. Úgy tűnt, hogy a nap a sóvidéken már véget ért.

Csak egy kézzel rajzolt vázlata volt arról a helyről, ahová el akart jutni. Egy fészert jelölt az egyik sómedence mellett, kijjebb, a nyílt lagúna felé. Talán háromszáz méterre. Megkeresi a szóban forgó sótelepet, a hozzá tartozó fészert, és feljegyez minden gyanús dolgot. Meg kell hagyni, elég homályos az egész ügy...

Körülnéz, majd egyenesen Le Croisic felé veszi az irányt. Dupin úgy képzelte, hogy egy rövid, feltehetően eredménytelen ellenőrzés után negyedórával később már a Le Grand Large-ban ül, és sós vajban aranybarnára sült breton nyelvhalat eszik. Egy pohár hideg Quincyvel a kezében a vizet nézi, a homokszínű meg türkizkék lagúnát, és figyeli, ahogy nyugaton lassan elhalványul a fény. Egyszer már járt Le Croisicban, tavaly, a barátjával, Henrival, és szép emlékei voltak a kisvárosról, beleértve a nyelvhalat is.

Dupin nagyon jó hangulatban volt ma este, bár jövetelének okai rendkívül ködösek, kétesek és valójában nevetségesek voltak. Elhatalmasodott rajta a vágy, hogy végre ismét kiszabaduljon. Öt hetet töltött – többé-kevésbé nap mint nap – a dohos, fülledt irodájában. Öt hetet! Eltemetve az esztelen papírmunkába, a hivatalos ügyintézésbe, a bosszantó bürokráciába, olyan dolgokba, amelyekből – a könyvekkel és filmekkel ellentétben – egy igazi rendőrfelügyelő élete állt. Új szolgálati gépkocsik a két nyomozója számára, és új, a rendőri feladatok ellátásához biztosított járművek használatára vonatkozó szabályzat – huszonnyolc oldal, kilences betűmérettel és gyakorlatilag sorköz nélkül. „Rendkívül fontos”, „számos döntő újítás”, ahogy a prefektúra fogalmazott. Fizetésemelés Nolwenn-nek, a pótolhatatlan titkárnőnek – végre! –, amiért két éve és kilenc hónapja küzdött. Két régi és meglehetősen jelentéktelen ügy aprólékos iktatása. Ez volt a rekordja, amióta „áthelyezték” Párizsból a világ végére. Öt hét irodai munka, ezekben a varázslatos, szeptemberi, késő nyári napokban, amelyeknek varázslatos fénye felülmúlta az összes többi hónapét. Hetekig látványos, képeskönyvbe illő szubtrópusi klíma, egy csepp eső nélkül. La Bretagne fait la cure du soleil,{1} írták az újságok. Ebben az öt hétben Dupin rosszkedve szinte napról napra fokozódott, amíg végül mindenki számára elviselhetetlenné vált.

Lilou Breval megkérte, hogy látogassa meg a sóvidéket, bár semmi köze nem volt ehhez a területhez, ez pedig kiváló ürügyet adott egy kis kirándulásra. Dupinnek végül is bármilyen indok megfelelt. És ami ennél is fontosabb, már régóta tartozott Lilounak valamivel. Az Ouest-France újságírónője, aki elvből tartotta a távolságot a rendőröktől, nem utolsósorban azért, mert a többnyire szokatlan módszerekkel végzett kutatásai során gyakran került konfliktusba a hatóságokkal, benne valahogy mégis megbízott. Dupin pedig tisztelte és kedvelte őt.

Lilou Breval néhány alkalommal információt csepegtetett neki. A két évvel ezelőtt Pont-Avenben meggyilkolt szállodatulajdonos ügyében, amely egész Franciaországot lázban tartotta, szintén segített Dupinnek. Lilou kevésbé vett részt az újságírás mindennapjaiban, ő az oknyomozásra és a nagy sztorikra, többnyire breton történetekre specializálódott. Két évvel ezelőtt nem kis szerepe volt egy gigantikus cigarettacsempész-akció leleplezésében: 1,3 millió szál cigarettát rejtettek el egy hatalmas betonoszlopban, amelyet állítólag egy olajfúró torony számára építettek a partoknál.

Lilou Breval tegnap este felhívta Dupint, és olyat tett, amit eddig még soha: megkérte, hogy tegyen meg neki valamit. Rávette, hogy nézzen körül egy bizonyos sótelepen meg egy fészerben, és keressen kétes eredetű, kék műanyag hordókat. Még nem tudta megmondani, miről van szó, de meglehetősen biztos volt benne, hogy valami nagyon gyanúsról. Azt mondta, az ellenőrzés után a lehető leghamarabb bemegy a rendőrségre, hogy elmondjon mindent, amit eddig tud. Dupin a legkevésbé sem értette, mi ez az egész, de a sikertelen puhatolózás után végül azt motyogta: „nos, rendben”. Lilou Breval pedig ma reggel faxon átküldte neki az útvonal és a helyszín vázlatát. Persze Dupin tudta, hogy ezzel minden szabályt megszeg, és az odavezető úton még egy kicsit kényelmetlenül is érezte magát, ami nem volt rá jellemző. Eleve nem kellett volna idejönnie. Meg kellett volna kérnie a helyi rendőrséget, hogy vizsgálja ki az ügyet. Már csak azért is, mert Loire-Atlantique megye, ahol a sópárlók voltak, nemcsak Dupin területén esett kívül, de közigazgatási szempontból már nem is volt Bretagne része, mivel a hatvanas években a bretonoktól „törvényesített erőszakkal” elvették a „közigazgatási struktúrák reformja” során. Kulturálisan, a mindennapi életben és a franciák, sőt az egész világ tudatában a megye természetesen a mai napig alapvetően bretonnak számított.

De a kétség rövid pillanata gyorsan szertefoszlott.

Dupin tartozott Lilou Brevalnak egy szívességgel, és ezt nagyon komolyan vette. Egy jó rendőrnek szüksége volt arra, hogy valaki időről időre szívességet tegyen neki is.

Dupin felügyelő a szolgálati autó mellett állt, szinte fölé tornyosulva daliás testalkatával és széles vállával. A biztonság kedvéért még egy pillantást vetett a vázlatra, aztán átkelt az úton, és követte a füves ösvényt. Alig néhány méter után két oldalról nyíltak az első sómedencék, amelyeknek a szélén az ösvény átmenet nélkül, meredeken lejtett. Egy-másfél méter mély, becsülte Dupin. A medencék mind különböző színűek voltak, egyesek világosbézs, világosszürke, szürkéskék színűek, mások földbarnák, vörösesek, mind keskeny agyaggerincekkel és gátakkal átszőve. A szélükön madarak strázsáltak, látszólag némán keresték a táplálékot. Dupinnek fogalma sem volt, hogy hívják őket, a madártani ismeretei eléggé hiányosak voltak.

Tényleg őrült táj volt ez. Úgy tűnt, a Fehér Föld csak nappal az embereké, este és éjjel pedig a természet az úr. Csend honolt a tájon, egy hangot sem lehetett hallani, csak valami furcsa ciripelés hallatszott a háttérben, amiről Dupin nem tudta eldönteni, madaraktól vagy tücsköktől származik-e. Egy kicsit kísérteties volt. Csak ritkán vijjogott egy-egy veszekedő sirály, a közeli tenger követe.

Talán mégis ostoba ötlet volt idejönni. Még ha látna is valami gyanús dolgot – ami nem valószínű –, akkor is azonnal értesítenie kellene a helyi kollégákat. Dupin megállt. Talán egyenesen Le Croisicba kellene mennie, és elfelejtenie ezt a homályos megbízást. De ígéretet tett Lilou Brevalnak.

Dupin zúgolódását a mobiltelefonja csörgése szakította félbe, amely még a szokásosnál is hangosabbnak tűnt ebben a meditatív csendben. Vonakodva előhalászta a kis készüléket. Arca felderült, amikor meglátta Nolwenn számát.

– Igen?

– Bonj... ...gyelő! ...van? – Kis szünet, majd: – ...hívt ...és ...úton ...ken ...ru?

Szörnyen recsegett a vonal.

– Nem értem, Nolwenn. Én most a sótelepeken vagyok, és...

– Ön ...zben ...nél ...én... kengur... tudni.

Dupin megesküdött volna rá, hogy már másodjára hallotta a kenguru szót. De talán tévedett. Megpróbált hangosabban beszélni.

– Tényleg egy szót sem értek. Később visszahívom.

– ...csak ...att... – Úgy tűnt, hogy a kapcsolat teljesen megszakadt.

– Halló!

Semmi válasz.

Dupinnek fogalma sem volt arról, hogy Nolwenn mit akarhat az ausztrál erszényessel. Groteszknek hangzott. De nem is törte a fejét tovább ezen egy percig sem. Nolwenn kétségkívül a legfontosabb személy volt számára itt, a világ végén. És bár úgy gondolta, hogy mostanra már ő maga is némileg „bretonizálódott”, nélküle elveszettnek érezte volna magát. Nolwenn projektjének valóban a Bretonizáció volt a címe, a mottója pedig: „Bretagne: vagy megszoksz, vagy megszöksz!”

Nagyra értékelte Nolwenn gyakorlati zsenialitását, szociális érzékét, valamint a szinte végtelen regionális és helyi ismereteit. Na meg a furcsaságok és remek történetek iránti szenvedélyét! A kengurus is egy ilyen mese lehetett.

Dupin már éppen újra a kis küldetésére koncentrált, amikor ismét megszólalt a telefon. Automatikusan felvette.

– Most már hall engem, Nolwenn?

Egy darabig nem hallott semmit, csak újabb heves recsegést. Aztán hirtelen néhány szót, amelyeket viszonylag könnyen megértett.

– Örülök... reggelt, Georges! Nagyon.

Claire. Claire volt az. A vonal újra szakadozott.

– ...terem ...ztos ...ste.

– Én... holnap este ott leszek. Igen, persze!

Szünet következett. Majd egy figyelmeztetés nélküli fülsiketítő zaj. Holnap lesz Claire születésnapja. A férfi asztalt foglalt a La Palette-ben, a kedvenc éttermében, a hatodik kerületben. Alig várta a nagy bœuf bourguignont kiadós szalonnával és friss gombával, amelyet a legjobb vörösborban pároltak sok-sok órán át. Kanállal lehetett volna enni a húst, annyira puha volt. Meglepetés lett volna, bár sejtette, hogy Claire már rég kitalálta, hiszen szokása szerint túl sok célzást tett. Tizenhárom óra tizenötkor tervezett vonatra szállni, akkor hatra Párizsban lesz.

– Úgy tűnt, hogy... mondani... bejött? Min... oly... bizonytalan?

– Nem. Nem. Egyáltalán nem. Semmi sem bizonytalan. Hatra ott leszek. Már megvan a jegyem.

– Én... rossz ...ged.

– Én is téged. Csak azt akartam mondani, hogy nagyon várom már. Mármint a holnap estét.

– ...csak ...enni...

– Mindent elintéztem, ne aggódj!

Dupin megint túl hangosan beszélt.

– ...lak ...később.

Ennek semmi értelme.

– Később felhívlak még, Claire.

– ...talán ...később... munka... jobb...

– Rendben.

Letette.

Miután tavaly augusztus végén eltöltöttek pár napot kettesben Párizsban, elkezdtek mindennap telefonon beszélni, és rendszeresen találkoztak. Többnyire spontán, egyszerűen felszálltak a gyorsvonatra. Újra együtt voltak, bár nem mondták ki, és semmiképpen sem volt hivatalos a kapcsolat, még ha Dupin el is követte azt a hibát, hogy egy meggondolatlan pillanatban futólag mesélt róla az anyjának, aki azonban annál nyilvánvalóbban örült, hogy talán mégiscsak teljesül a vágya, és a fia megnősül végre.

Claire épp az Egyesült Államokban volt egy tanfolyamon a híres Mayo Klinika kardiológiai osztályán. Így az elmúlt hét hétben nem látták egymást, bár telefonon gyakran beszéltek. Kétségtelenül ez volt a másik oka Dupin mostani mogorvaságának. Claire csak két napja tért vissza. Ez viszont nagyban felelős volt Dupin mai jó hangulatáért. De azért még mindig ideges volt egy kicsit. Úgy általában. Nem akarta megint elrontani a dolgokat Claire-rel, nem úgy, mint az első alkalommal. A vonatjegyet is három héttel korábban megvette, hogy semmi se jöjjön közbe.

Claire-t azonnal visszahívja majd Le Croisicból. Akkor nyugodtan beszélhet vele a holnapi napról. Rögtön a nyelvhal után.

Gyorsan elintézi addig ezt itt.

Dupin biztos volt benne, hogy látott valakit a faház közelében. Csak nagyon rövid ideig, a másodperc töredékére. Inkább csak egy árnyat, amely azonnal eltűnt.

A felügyelő lelassította a lépteit. Felmérte a környéket. Talán még húsz méter volt a fészerig. Az ösvény elhaladt a házikó mellett, és mintha egy sós vizű medencébe torkollott volna.

Dupin megállt. Kezével végigsimított a tarkóján.

A zsigerei azt súgták, hogy valami nincs rendben. Egyáltalán nem tetszett neki ez a helyzet.

Még egyszer alaposan körülnézett. Objektíven szemlélve semmi sem tűnt gyanúsnak. Mi van, ha csak egy macska volt? Vagy valami más állat? Talán tényleg csak képzelte. Minden bizonnyal illett volna az itteni miliőbe. Talán az igéző illat, amely itt, a sós mocsarak mélyén még intenzívebb volt, hallucinációkat váltott ki belőle.

Hirtelen, teljesen váratlanul sziszegő hang hallatszott, különös, fémes, magas frekvenciájú zaj. Ezt követte egy kis puffanás, nem messze tőle. Egy madárraj rebbent fel, hangosan rikoltozva.

Dupin azonnal felismerte a hangot. A meglehetősen masszív testalkatát meghazudtoló gyorsasággal és pontossággal a földre vetette magát, balra, ahol a keskeny fűsáv meredeken lejtett egy tárolómedence felé. Ügyesen legurult, úgy fordult, hogy a lába a medencébe csúszott, és ott megvetette magát. A víz körülbelül fél méter mély lehetett. Dupin elővette a fegyverét – egy kilenc milliméteres Sig Sauert –, és ösztönösen a fészerre szegezte. Nem nyújtott tökéletes védelmet, de a semminél jobb volt. A golyó nem messze tőle, jobbra csapódott be, de hogy pontosan honnan jött, a nagy fészerből vagy a közeli kisebb bodegák egyikéből, azt nem tudta volna megmondani. Nem látott semmit. Egyáltalán semmit. Dupin agya vadul kattogott. Ilyen helyzetben nem lehetett szabályosan gondolkodni, egyszerre több száz dolog kavargott a fejében: ragyogó, pontos észlelések, reflexek, ösztönök és gondolatfoszlányok örvénylettek lázasan, és összeálltak valamivé, amit homályosan „megérzésnek” neveznek.

Dupinnek ki kellett derítenie, hol lehet a támadója. És remélte, hogy egyedül van.

Három fészert látott közel egymáshoz. A hozzá legközelebbi körülbelül tíz méterre állt tőle.

A lövész nem lehetett túl közel, akkor nem tévesztette volna el a célt.

Ismét egy magas hang hasított a levegőbe, és egy újabb puffanást hallott. Nem messze előtte csapódott be a golyó. Aztán megint. A madarak ismét felriadtak, és rikoltozva felszálltak az égre. Dupin egy kicsit mélyebbre csúszott a medencébe, most már a hasáig érő vízben térdelt. Aztán negyedszer is hallotta a hangot.

Ezúttal csak centiméterekkel kerülhette el a golyó. Valamit érzett a bal vállában. Az érzésből ítélve a lövések mind ugyanabból az irányból jöttek. Aztán hirtelen csend lett. Talán a támadó jobb lövészállást keresett.

Dupin rájött, hogy a medencében meghúzódni nem megoldás. Cselekednie kellett. Lázasan gondolkodott. A meglepetés erejét talán a saját oldalára tudná állítani. Remélhetőleg. De csak egyszer.

Egyetlen nyílsebes mozdulattal felugrott a medencéből, abba az irányba célzott, ahol a lövöldözőt sejtette, és olyan gyors egymásutánban lőtt, amilyen gyorsan csak a fegyvere engedte. Így viharzott a következő fabódé felé. Mire odaért, teljesen kiürítette a tárat: tizenöt lövést adott le.

Dupin vett néhány mély lélegzetet. Halálos csend uralkodott. A felügyelő furcsán nyugodt volt, mint mindig, amikor elfajultak a dolgok. Ennek ellenére hideg verejték csorgott végig a homlokán. A második tárat az autó kesztyűtartójában hagyta. Volt ugyan nála mobiltelefon, de az most nem segített neki, még ha gyorsan meg is kellett volna próbálnia jelentést tenni.

A fészer, amely mögött guggolt, vastagabb hullámlemezből készült, de azt nehéz volt megmondani, mennyire vastagból. Dupinnek fogalma sem volt arról, hol lehet az ajtó, és egyáltalán nyitva van-e.

De ez volt az egyetlen esélye. Az egyik hosszabb falnál állt. A legészszerűbb az lett volna, ha az ajtó az ösvény felé néz, balra tőle. Tudta, hogy nem gondolkodhat sokáig, és csak egyszer próbálkozhat.

Gyors, óvatos léptekkel mozgott, szorosan a fémlemezhez tapadva, amíg el nem érte a sarkot. Egy pillanatra megállt. A következő pillanatban hirtelen mozdulattal átugrott a sarkon, és valóban megpillantott egy ajtót. Feltépte, bevetette magát rajta, majd becsapta maga mögött.

Az egész két-három másodpercig tartott. A támadó vagy nem látta Dupint, vagy nagyon meglepődött, mert nem lőtt.

Koromsötét volt a fészerben. Csak az ajtó résein keresztül szűrődött be némi fény.

Dupin erősen megragadta az ajtó kilincsét. Úgy volt, ahogy gondolta: az ajtót nem lehetett belülről bezárni. Dupin a mobiltelefonjáért nyúlt, ez volt most a legfontosabb. Nolwenn száma volt az utolsó előtti a híváslistán. A kis kijelző meglepően jól bevilágította a helyiséget. Dupin gyorsan körülnézett, a fészer elülső fele üres volt, a hátsó részben fél tucat nagy zsák és valamilyen rúd állt. Aztán újra a kijelzőre bámult. Nem volt térerő.

Ez nem lehet igaz! Semmi, egyetlen vonás sem volt. Nem lehet csatlakozni. A mondat jól olvasható volt a kijelzőn. Ismerte már ezt: az isten háta mögött az ember gyakran el volt vágva a világtól, néha csak a nagyobb városokban akadt stabil térerő. A rádiója biztos helyen volt a kocsiban – a második tölténytár mellett. Dupin szinte soha nem vitte magával, minden hivatalos előírás ellenére. Talán valamelyik frekvencián megtalálhatta volna egy kollégáját a térségben. Minden bizonnyal a vészfrekvencián, de ez most nem számított, hiszen nem volt nála, és rendkívül valószínűtlen volt, hogy bárki is erre jár ebben a napszakban.

– A francba!

A mondat túl hangosan csúszott ki a száján. A következő pillanatban fülsiketítő fémes csattanás hallatszott, és Dupin majdnem elejtette a telefont. Egy lövés. És még egy. Majd egy harmadik. Mindig ugyanaz a pokoli zaj. Dupin visszatartotta a lélegzetét. Nem tudta, a fémlemez megállítja-e a golyókat. Különösen, ha a lövész ügyes, és többször ugyanarra a pontra lő. Egyelőre nem látott golyó ütötte lyukat. Egy újabb lövés csapódott a hullámlemezbe, ezúttal még nagyobb zajjal. A támadó mintha közeledett volna a fészer felé. Aztán még két lövés dördült gyors egymásutánban. Dupin letérdelt, a könyökét a térdére támasztotta, a kézfejét a kilincs alá szorította, de még így is nehéz lett volna megakadályoznia, hogy valaki kinyissa az ajtót. Sokkal rosszabb helyzetben volt. Csak abban reménykedhetett, hogy a támadó nem mer rátörni, mert fél a tűzpárbajtól. Egyszerre hatalmas, tompa puffanás hallatszott az ajtó felől. Nem lövés volt, inkább mintha valami masszív dolog csapódott volna neki, majd hangos kaparászást hallott. Az ajtó kilincse röviden megrándult. Valaki közvetlenül az ajtó másik oldalán állt, néhány centire tőle. Dupin úgy vélte, hangot hall, néhány halk szót, de nem volt benne biztos. Aztán ismét csend lett.

A következő percekben nem történt semmi. Nyomasztó volt. Nem tudta, hogy a támadója mit fog csinálni legközelebb, és esélye sem volt rá, hogy megtudja. Semmit sem tehetett. Csak remélni tudta, hogy nem próbálja meg megrohamozni a fészert. Azzal mindenesetre tisztában lehetett, hogy Dupin mobiltelefonjának itt nincs stabil térereje, és nem tud senkit segítségül hívni.

De a legvalószínűbb, hogy az ellenfele körülnézett, és kiszúrta a rendőrautót. Vagy volt valahol az út mentén egy másik járőr, amelyik jelentette a szolgálati járművet. Ez attól is függött, hogy milyen ügyről van itt szó.

Dupin hirtelen egy autó motorját hallotta, a fészertől távolabb, de nem annyira messze tőle. Útközben sehol sem látott kocsit. A motor egy darabig járt, anélkül hogy bármi történt volna. Csak ezután indult el az autó. Dupin tompán, de tisztán hallotta. Mi történt? A támadója elmenekült? Valami mást csinált. Néhány méter után az autó hirtelen lefékezett. Dupin megvárta, amíg az ajtók kinyílnak. De semmi sem történt.

Hirtelen megcsörrent a mobiltelefonja. Reflexszerű mozdulattal nyúlt a készülékért.

– Halló! – szólt bele elfojtott hangon. Nem hallott mást, csak recsegést és statikus zajt. – Ez egy vészhelyzet. A guérande-i sótartályoknál vagyok, egy fészerben. Lőnek rám. A kocsim a Route des Marais mellékútján parkol. Onnan nyugat felé sétáltam a kavicsos úton. Halló!

Dupin remélte, hogy a hívó hall valamit ezekből a szavakból, és megijed. De ez nagyon valószínűtlen volt.

– Halló! Ez vészhelyzet – most már szinte kiabált, akarata ellenére –, lőnek rám, én...

– ...csak azért hívtam... asztal... nyolc órára.

Dupin nem ismerte fel a torz hangot. De az „asztal” és a „nyolc óra” szavak furcsán tisztán hallatszottak. Ez nem lehetett igaz. A La Palette-ből hívhatták, ahol holnap estére asztalt foglalt. Talán éppen Stéphane, a főpincér volt az, aki tudta, hogy mindig jobb, ha emlékezteti Dupint a pontos foglalásra.

– Rendőrségi vészhelyzet. Kérem, hívja a concarneau-i rendőrkapitányságot! Halló, Stéphane?

Úgy tűnik, a hívó egy szót sem értett, de Dupinnek ki kellett használnia a térerőt, bármilyen rossz is volt. Már ameddig tartott. Valóban látszott egyetlen kis vonás. Sietve megnyomta a piros gombot, majd azonnal újrahívta Nolwenn mobilszámát. Kicsörgött. Dupin tisztán hallotta. Egyszer. Aztán a kapcsolat megszakadt. Újra megpróbálta. Hiába. Döbbenten meredt a kijelzőre: a magányos kis vonás eltűnt.

A következő pillanatban hallotta, hogy az autó, amelynek a motorja egész idő alatt járt, beindul, és elrobog.

Dupin visszatette a mobiltelefont a padlóra. A kijelzőt figyelte, de semmi sem történt.

Az autót már nem lehetett hallani. Elhagyta a sótelepet. Csak egy támadó volt, vagy kettő, esetleg még több? Ha többen voltak, akkor hátramaradt-e egy? És ha igen, vajon arra várt-e, hogy Dupin elhagyja a fészert? Csapdát állítottak neki?

Túl kockázatos lett volna most elhagyni a fészert. Továbbra is várnia kellett. Várni ebben a fülledt sufniban, anélkül hogy bármit is tehetett volna. Még nem ért véget a szorult helyzet.

Alig múlt tíz óra. Semmi, de semmi nem történt ebben a végtelenül hosszú félórában. Dupin egyre jobban izzadt a lehetetlen testtartásban, és két-három percenként váltogatta a jobb és a bal karját, hogy tartsa a kilincset. Hamarosan mindene sajogni kezdett, aztán fokozatosan elgémberedett a keze, a karja és a lába, és egy ponton a testét is zsibbadás járta át. Csak a bal vállába nyilallt időnként éles fájdalom. Úgy becsülte, hogy a kunyhóban harminc fok fölött lehet a hőmérséklet, az oxigén pedig elfogyni látszott.

Ki kellett jutnia a fészerből. A mobiltelefonja kijelzőjén egyetlen vonás sem volt látható. Volt egy terve, és meg kellett kockáztatnia.

Óvatosan megpróbálta lenyomni a kilincset. Hiába. Nem sikerült. Egy millimétert sem. A támadója rögzítette. Tehát ez volt az a furcsa zaj, amikor valaki babrált az ajtóval. A támadó beszorított valamit kívülről a kilincs alá. Dupin olyan erősen rázta, ahogy csak tudta, de nem mozdult.

Csapdába esett. A támadója pedig nagy valószínűséggel már árkon-bokron túl járt.

Dupin összeomlott. Kicsit jobbra kúszott, és elnyúlt a fészer padlóján. Lehangolta a helyzet, de meg is könnyebbült, mert úgy tűnt, a közvetlen fenyegetésnek vége.

Talán egy percig is feküdt ott, próbálta feléleszteni a zsibbadt karját és lábát, és azon gondolkodott, mitévő legyen, amikor egy hangos reccsenést hallott. Biztos volt benne, hogy nem állat volt.

Valaki volt odakint. Dupin egy szempillantás alatt visszaugrott a régi helyére, és biztosította az ajtót. Halk mormogást hallott. A fülét a fémhez szorította. Rendkívüli erőfeszítéssel próbálta kivenni, mi történik odakint.

Egy-két percre beállt a csend, aztán hirtelen – Dupin összerezzent – nagyon hangosan visszhangzott az éjszakában:

– Itt a rendőrség. Körülvettük a környéket. Követeljük, hogy azonnal adja meg magát! Ha kell, lőfegyverhez nyúlunk.

Dupin felugrott, és majdnem megbotlott.

– Itt vagyok, ebben a fészerben! – kiáltotta, majd néhányszor dörömbölt az ajtón. – Commissaire Georges Dupin, concarneau-i rendőrkapitányság. Ebben a fészerben vagyok. Egyedül. Már elmúlt a vészhelyzet.

Dupin már éppen újra kiáltani készült, amikor megállt. Mi van, ha ez csak csel volt? Ki hívta volna a rendőrséget? Egy megafon nem bizonyít semmit. Miért nem válaszolt neki senki? Másrészt ha tényleg a rendőrség volt az, a kollégáknak előbb ki kellett vizsgálniuk a helyzetet. Meg kellett győződniük arról, valóban nem áll-e fenn veszély.

A következő pillanatban heves rángatás hallatszott a kilincs felől.

– Feloldottuk a zárat. Jöjjön ki felemelt kezekkel! Látni akarom a tenyerét. Csak szép lassan.

Az öblös hang az ajtótól távolabb hallatszott, miközben valaki a kilincsnél matatott, tehát legalább két embernek kellett lennie.

Dupin egy pillanatig gondolkodott, majd megszólalt:

– Azonosítsa magát! Biztosnak kell lennem benne, hogy a rendőrséghez tartozik.

A válasz azonnal érkezett:

– Nem fogok semmit sem csinálni. Jöjjön ki!

Ez a reakció volt talán a legjobb bizonyíték.

– Rendben, jövök.

– Ahogy mondtam: kezeket fel, és nagyon-nagyon lassan!

– Georges Dupin felügyelő vagyok a concarneau-i kapitányságról.

– Gyerünk már!

A hangnem vasszigort sugallt.

Dupin kinyitotta az ajtót. Egy fényes, éles határú fénykúp esett be a fészerbe, valószínűleg az egyik új, nagy teljesítményű LED-lámpáé. Egy pillanatra megállt, hogy megbizonyosodjon róla, biztosan áll-e a lábán. A következő pillanatban gondolkodás nélkül kilépett a fészerből, jobb kezét a szeme elé tartva, baljával a mobiltelefonját fogva.

– Szükségem van egy működő telefonra. Sürgősen telefonálnom kell.

Beszélnie kellett Lilou Brevallal. Azonnal.

– Azt mondtam, felemelt kézzel. Én... – Itt megakadt a hang. A következő pillanatban egy alak közeledett jobbról.

– Mit keres itt? Mit jelentsen ez? – Kissé reszelős, női hang volt. Harcias, mégis visszafogott, nem harsogó. – Mi történt?

Valaki a zseblámpa fénysugarát fókuszáltról szórtra változtatta, és Dupin végre el tudta venni a kezét a szemétől.

Előtte egy csinos, körülbelül egy méter hetvenöt centiméter magas, vállig érő, sötét, hullámos hajú nő állt, aki világosszürke nadrágkosztümöt, sötét blúzt és elegáns, figyelemre méltóan magas sarkú fekete bokacsizmát viselt. Jobb kezében egy félig felhúzott Sig Sauert tartott.

– Commissaire Sylvaine Rose, guérande-i rendőrkapitányság. – Rövid szünet után minden szótagot hangsúlyozva folytatta: – Département Loire-Atlantique.

– Telefonálnom kell. Van műholdas telefonja?

– A concarneau-i rendőrséggel ellentétben mi magunkkal visszük a szükséges felszerelést a küldetéseinkre. Mit keres itt? Miféle szakszerűtlen akció volt ez?

Az utolsó pillanatban, mielőtt néhány durva szó kicsúszott volna a száján, Dupin összeszedte magát.

– Én... Ki értesítette önt... hogy itt vagyok?

– Egy párizsi pincérnek köszönheti a megmenekülését, aki a holnap esti foglalása miatt kereste önt. Bár nem értette magát rendesen, mintha azt hallotta volna, hogy lőnek magára, és elővigyázatosságból hívta a hatodik kerületi rendőrséget. Ők pedig elővigyázatosságból felvették velünk a kapcsolatot. Nyilván emlékeztek önre, a távozása látványos lehetett. Mi pedig szintén elővigyázatosságból kijöttünk – váltott hirtelen hangnemet a nő. – Mit keresett a sótelepen? Hogy került ebbe a fészerbe? Mi ez az egész? Mindent részletesen el fog nekem mondani. Előtte pedig nem telefonálhat. Semmit sem fog csinálni.

Dupin le lett volna nyűgözve, ha az elmúlt órában nem támadt volna fel benne hatalmas düh, amely minden más érzést, még az ájulásét is felülírta, beleértve a karjában, lábában és vállában érzett fájdalmat is. Dühös volt a támadójára, az egész helyzetre, de mindenekelőtt önmagára. Tudta, hogy rettenetesen ostoba volt. Tudni akarta, ki lőtt rá, és miről van itt szó. Ugyanazok a kérdések foglalkoztatták, mint a felügyelőt. De a történtekről szóló beszámolón kívül nem tudott volna válaszokat adni. Azonnal ki kellett derítenie, mit tud Lilou Breval, amit tegnap nem mondott el neki.

– Adja ide a műholdas telefont! – bökte ki.

– Nem teszek semmit, amíg nem mond el mindent.

Ezt nem is közölhette volna nyugodtabban.

– Én... – Dupin itt elhallgatott. Megértette a kollégáját, ő sem viselkedne másképp, de nem volt ideje minderre. – Mit akar csinálni, itt tartani?

– Sajnos ezt nem tehetem meg. De egyenesen a guérande-i kórházba viszem, és egy centire sem mozdulok el maga mellől, amíg nem tudok mindent. Nem szeretem a lövöldözéseket a körzetemben. Nagyszámú töltényhüvelyt találtunk, szép kis akció lehetett. A törvényszékiek mindent meg fognak vizsgálni. Remélem, nem akarja késleltetni a nyomozásomat. A belső ellenőrzés amúgy is szeretni fogja magát.

Mostanra már tucatnyi rendőrt lehetett látni, mindannyian nehéz zseblámpákkal voltak felfegyverkezve. Már koromsötét volt. Két rendőrautó hajtott végig szorosan egymás mögött az úton, és már majdnem a fészerhez értek. Fényszóróik megvilágították a helyszínt.

Dupin elgondolkodott. Talán együtt kellene működnie. Ez nem az ő körzete, itt senki sem hallgat rá. Egyedül nem tehet semmit, először a felügyelőre kell támaszkodnia, bármennyire nehezére esik is.

– Gyanús hordókról van szó itt, a sótelepen. Egy újságíró tippjét követtem. Lilou Brevalét a Ouest-France-tól. Mikor ideértem, valaki tüzet nyitott rám. Nem ismertem fel senkit, nem tudom, hányan voltak, hogy többen voltak-e. Ebben a fészerben tudtam magam meghúzni. A támadó vagy támadók valószínűleg huszonegy óra harmincöt perc körül távoztak a helyszínről.

– Miféle hordók?

– Nem tudom. Kék műanyag hordók. Ezért kell azonnal beszélnem ezzel az újságírónővel, csak ő tud nekünk...

– Nem tudja? Azért került súlyos gondatlanságból ebbe a helyzetbe, mert valaki azt mondta, hogy nézzen meg néhány hordót? Anélkül, hogy a leghalványabb fogalma lett volna, miről lehet szó? Egy olyan körzetben, ahol semmi keresnivalója?

– Telefonálnom kell.

– Kórházba kell vinnem.

– Mit akar folyton a kórházzal? – Dupin haragra gerjedt.

Rose felügyelő egy pillanatig tanácstalanul nézett rá, majd oldalra fordult, és szólt egy rendőrnőnek, aki a fészernél babrált.

– Chadron! A körözéshez: egy személy, talán több is. Nincs nyoma a személyazonosságának. Az autójukat sem ismerjük. Az egyetlen dolog, amit tudunk: egy autó hagyta el a sótelepet huszonegy óra harmincöt perc körül, az irány és a célpont ismeretlen. Igazából értelmetlen, de azért adja le a jelentést.

A rendőrnő elővette a rádiót. A felügyelő a figyelmét ismét Dupinre fordította. Nyilvánvalóan bosszús volt.

– Induljunk! A magam részéről nem szívesen kerülöm meg a hivatali előírásokat. Meglőtték, én pedig gondoskodom róla, hogy orvoshoz kerüljön. Gondos ügyintézés.

– Meglőttek?

– Vérzik a bal válla.

Dupin megragadta a bal oldalát, és elfordította a fejét. A pólóinge nedves volt az izzadságtól és a sós víztől. A reflektorfényben nem volt könnyű kivenni, de ha alaposan megnézte, látszott: a bal oldalán még sötétebb volt az anyag színe, mint a jobb oldalán. És néha, amikor az adrenalin teljesen felpörgette, érezte is ezt az éles fájdalmat, még ha nem is gondolt rá, és a feszült testtartásának tulajdonította. Látta, hogy a póló a felkarja és a válla között elszakadt. Odanyúlt. A fájdalom hirtelen élessé, nyilallóvá vált.

– Abszurd – szakadt ki a szíve legmélyéről.

A felügyelőnő egy pillanatra elmosolyodott, Dupin pedig nem tudta, hova tegye ez a gesztust. Nagyon halkan, nyugodtan beszélt, és egyenesen a szemébe nézett.

– Maga most az én világomban van, Monsieur le Commissaire, és itt vagy megkönnyíti az életemet, vagy megnehezíti. Biztosíthatom, hogy nem akar olyasvalaki lenni, aki hátráltat.

Normál hangerővel folytatta:

– Jöjjön!

Dupin tiltakozni akart.

Rose felügyelő felnézett az égre, és azt mormolta: „menni fog ez”. Aztán az iménti kolléganőjéhez fordult:

– Szükségem van egy műholdas telefonra. Maga veszi át a helyem, amíg távol vagyok. Én elkísérem Dupin felügyelőt a kórházba. Hívjon, ha van valami hír! Nem számít, mi az. Mindent tudni akarok, mindenről.

Dupin megdörzsölte a jobb halántékát. Az utolsó néhány mondat furcsán ismerősen hangzott.

A felügyelő a hátul álló kocsi felé sétált.

– Indulunk.

Bal kezét a kabátja zsebébe dugta, csak a hüvelykujja látszott ki belőle.

Chadron nyomozó egy tizenöt évvel ezelőtti mobiltelefonra emlékeztető készüléket hozott, amelynek masszív, álcázott antennája volt, és odatartotta Dupinnek.

– Útközben beszélhet az újságírójával, és utána mindent még egyszer részletesen elmond nekem – utasította Rose felügyelő.

Dupin beszállt mellé a kocsiba. A tiszta, kék-fekete ég alatt elterülő sóvidék, a rendőrautók fényszóróitól megvilágított sóhegyek, a szaladgáló rendőrök zseblámpáinak rángatózó fénykúpjai: mindezek szürreális képet nyújtottak.

Sok minden történt, amióta ideérkezett. És a nyelvhalból nem lett semmi.

– Szükségem van egy caféra. Egy duplára. Meg egy telefonra. És látnom kell a nyomozómat.

– Kilencvenhét per hatvankettő. A vérnyomása még mindig nagyon alacsony. A pulzusa folyamatosan száznegyven körül van: a sokk tünetei és a vérveszteség következményei. Nem életveszélyes állapot, de...

– Nem vagyok sokkos állapotban. Mindig alacsony a vérnyomásom. Apámtól örököltem. Koffeinre van szükségem, és akkor minden rendben lesz. Be van kötve a seb, hogy szabadon mozoghassak?

– Egyelőre egyáltalán nem szabad mozognia.

Dupin most beszélt másodszor a fiatal, tüntetőleg tapintatlan orvossal, aki megvizsgálta, amikor megérkeztek – a sürgősségin eltöltött több mint húsz perc bosszantó várakozás után. Rose felügyelő kint maradt, hogy telefonáljon egyet. Valamikor egy Dupin számára még fiatalabbnak tűnő, nem kevésbé közömbösnek tűnő orvos lépett be, megadta neki a legszükségesebb információkat, és egy kis szobába vezette néhány folyosóval arrébb. Súrolt lövés volt, felületesen találta el az izomrostokat, önmagában ártalmatlannak bizonyult, de valójában erősen vérzett. Az orvos helyi érzéstelenítést végzett – hevesen elutasította ugyanis a nyugtató injekciót –, alaposan fertőtlenítette a sebet, öt öltéssel összevarrta, majd bekötözte.

Éjfél volt. Dupin már a klinikára vezető úton is próbálta elérni Lilou Brevalt a műholdas telefonon, de mind a vezetékes, mind a mobiltelefonján csak az üzenetrögzítője kapcsolt. Utálta a műholdas telefonokat, a kihúzott antennának pontosan felfelé kellett mutatnia, így az út elején természetellenes görcsben kellett ülnie, nem is beszélve a felügyelőnő lenyűgözően gyors vezetési stílusáról, aki hiába hangsúlyozta, hogy a sérültre való tekintettel óvatosan vezet. Ezenfelül valamilyen körzetszámot kellett választania, és mindig elfelejtette, melyiket, plusz az ég sem lehetett felhős. A műholdas telefonokon és üzenetrögzítőkön való bosszankodás közepette végül mindent elmondott Rose felügyelőnek, amit tudott. Vagyis valójában semmit. A nő nem titkolta, hogy még mindig nem bízik Dupinben, és látszólag még mindig azt feltételezte, hogy a férfi visszatart információkat. Az egész története enyhén szólva nem hangzott túl hihetőnek.

Riwal nyomozó, Dupin két beosztottja közül az egyik, amint az események híre eljutott Concarneau-ba, a helyszínre utazott. Dupin nagyon kedvelte őt, még ha időnként voltak bizarr dolgai is. Riwal egy ügybuzgó ápolónőn keresztül értesítette a felügyelőt az érkezéséről. Az orvos keményen utasította őt, a világos és szigorú előírásokra hivatkozva, hogy a nyomozót semmilyen körülmények között ne engedje a sérülthöz, különösen ne az anamnézis alatt.

– A sokk és a vérveszteség után sok folyadékot kell innia. Lehetőleg vizet vagy gyógyteát. Kávét vagy alkoholt ne fogyasszon!

Dupin a kétségbeesés és a düh között ingadozott.

– Mondom, hogy minden rendben van. Hadd jöjjön be a nyomozó! Ez egy fontos rendőrségi nyomozás. Én...

A kezelőszoba előtti folyosón durva hang hallatszott.

– Elég volt! Ő az egyetlen tanúm. Ellátták, nem életveszélyes a sérülése, eszméleténél van. Most pedig bemegyek hozzá.

Az ajtó kinyílt, belépett Rose felügyelő, mögötte egy rezignáltnak tűnő ápolónő. A felügyelő megállt a szoba közepén.

– Átkutattuk az egész sótelepet, és nem találtunk egyetlen hordót sem. Se kéket, se sárgát, se pirosat. Egyetlenegyet sem. Sem kint, sem a fészerekben, sehol. Egyáltalán nem találtunk semmi gyanúsat. A törvényszékiek olyan nyomokat keresnek, amelyeket nagyobb hordók hagyhattak. Továbbá cipőnyomokat, keréknyomokat és a többi. Próbáltam az újságíróját is elérni, de nem sikerült. Valószínűleg már rég alszik.

Dupin tiltakozni akart. Feltétlenül neki kell beszélnie Lilouval. Minél hamarabb el kell érnie őt. Rose felügyelő megelőzte, és úgy beszélt, mintha nem is lenne a szobában:

– A leghalványabb fogalmunk sincs, hogy mi ez az egész. Mindegy, hogy a saját meggondolatlanságából, de egy rendőrtisztet hajszál híján agyonlőttek a mi sóvidékünk közepén. – Hirtelen metsző tekintettel a férfira nézett. – Biztos tud vagy gyanít valamit. Nem lehet csak úgy nekiindulni, és komoly fegyelmi eljárást kockáztatni csak azért, mert egy barátnőnek valami gyanús. Ezt nem veszem be.

Nem mondhatni, hogy Rose felügyelő feldúltan beszélt volna, de gyorsan és határozottan pörgött a nyelve.

– Itt biztosan valami nagyobb dologról van szó. – A mondat nem volt igazi válasz, Dupin merengve mormolta magának.

– Bármi is legyen az, nem fogom megengedni. Az én területemen nem. Egy ártatlant is eltalálhatott volna.

Dupin élesen vissza akart vágni, de az utolsó pillanatban meggondolta magát. És örült, hogy így tett. Valójában túlságosan is jól értette a felügyelőt.

Ráadásul kissé kényelmetlenül érezte magát, ahogy egy kórházi ágyon ült meztelen felsőtesttel, koszosan és ragacsosan, a bal válla körül kötéssel, és a vérnyomásmérő mandzsettája még mindig a felkarján feszült.

– Tudjuk már, hogy kié a sótelep?

Dupin megpróbált együttműködőnek tűnni, látszólag eredménnyel.

– Természetesen már régóta tudjuk, kié a sógyár, ahol az ön izgalmas kalandja zajlott. A kollégáim megpróbálják felvenni a kapcsolatot a tulajdonossal, és beszélni az egyik sószövetkezet vezetőjével. Az ő tulajdonában vannak a sótelepek, közvetlenül a szomszédban. És egyeztetünk a Centre du Sel igazgatójával is. Ő minden sótermelőt és minden medencét ismer.

Dupin csak most vette észre – bár nem igazán tartozott a tárgyhoz –, hogy a felügyelő haja állandóan mozgásban volt, még akkor is, amikor mozdulatlanul állt. És még ha pillanatnyilag nehéz is volt elképzelni, a hangsúlyos nevetőráncok elárulták, hogy valóban tud nevetni, és gyakran teszi is.

– A felügyelőnőt is beengedték, most én is bemegyek.

A folyosóról újabb hangzavar hallatszott. Dupin felismerte Riwal hangját. Nagyon energikusnak hangzott.

– Nem engedtem senkit a beteghez, a hölgy csak úgy berontott korábban – nyöszörgött egy elcsüggedt hang. A következő pillanatban Riwal állt a szobában, jobb kezében egy műanyag pohárral.

– Főnök, hoztam önnek egy cafét. Dupla eszpresszó. Legalábbis ez állt a gombon. Van egy automata a társalgóban.

Dupin a szokásával ellentétben a legszívesebben megölelte volna a nyomozót, annyira boldog volt, hogy láthatja őt. Na meg a kávéspoharat. Egy igazi reménysugár volt.

– Szép munka, Riwal!

A nyomozó odalépett hozzá, és szinte szertartásos mozdulattal átnyújtotta főnökének a poharat.

Rose felügyelő alig láthatóan, de barátságosan és kollegiálisan biccentett Riwalnak.

– Riwal nyomozó, Commissariat de Police Concarneau. Nyugtalanító egy ügy. – Riwal szokatlanul hűvösen beszélt. Ez minden bizonnyal a felügyelőnő hatása lehetett.

– Valóban. Gondolom, ön sem tud semmilyen információval szolgálni, ugye?

– Nem. Csupán azt a hírt kaptuk, hogy a felügyelőnk lövöldözésbe keveredett, és eltalálták.

Dupin belekortyolt a langyos kávéba, amelynek szörnyen műíze volt. De nem számított. Azonnal jobban érezte magát. Amióta megérkeztek a klinikára, egyértelműen észlelte az elmúlt órák fáradtságát. Az ólmos kimerültséget, amely mélyen a csontjaiba hatolt. Bár hevesen küzdött ellene, mégis megviseltnek érezte magát – amit azonban sosem vallott volna be. Került már lövöldözésbe még Párizsban, egy ennél sokkal vadabba is – az egyik híd alatt, a városon kívül, amikor nagyüzemi autótolvajokon ütöttek rajta –, és egyszer már meglőtték egy letartóztatás során a Gare du Nord-on, akkor a mainál is rosszabbul járt, az alkarját találták el, de ez akkor is kemény volt.

– Ismeri Madame Breval lakcímét? Tudja, hol lakik? – Rose felügyelő a jobb kezét a csípőjén tartotta, balját visszatette a zakója zsebébe.

– Igen, tudom, hol lakik Lilou Breval. Az öbölben, Sarzeau közelében. – Egyszer már meglátogatta ott, amikor a meggyilkolt szállodatulajdonos ügyében nyomozott.

Dupin megitta az utolsó korty kávét, lecsúsztatta a vérnyomásmérő mandzsettáját, és felállt. Először szédült, megremegett a világ a café ellenére. Magára vette a klinikafehér orvosi pólót, amelyet a gondozó terített elé. A válla megnehezítette az öltözködést, és úgy tűnt, az érzéstelenítő hatása is kezd múlni. A póló legalább két számmal nagyobb volt, és Dupin tisztában volt vele, hogy nevetségesen nézhet ki. A farmerja is szörnyű benyomást keltett, tele kosszal és vérfoltokkal, de ez sem számított.

– Akkor körülbelül egyórányira innen. Indulhatunk! Most, hogy van magán valami... – Rose felügyelő nem tudta megállni, hogy ne vigyorogjon.

– Riwal! Hozna nekem valami ennivalót az automatából? Kekszet, egy tábla csokoládét, bármit?

– Rendben, főnök.

Dupin dél óta nem evett semmit. Teljesen leesett a vércukra.

– És még egy cafét. Találkozzunk a felügyelő kocsijánál!

Riwal már az ajtón kívül volt Dupin utolsó szavainál.

– Tudja, hol dolgozik Lilou Breval? Melyik szerkesztőségben? – Mint korábban, Rose felügyelő kérdéseiben és mondataiban most is volt valami sürgető.

– Hivatalosan a vannes-i szerkesztőség tagja. De azt hiszem, többnyire otthonról dolgozik.

Az Ouest-France volt Franciaország legnagyobb napilapja, és a Le Télégramme meg a Le Monde mellett Dupin rituális napi olvasmánya. Valójában az Ouest-France volt az úgynevezett atlanti újság: La Rochelle-től a tengerparton felfelé Bretagne-ban, a Loire-vidéken és Normandiában is megjelent, és minden nagyobb városban volt helyi szerkesztősége.

– Talán egy kolléga tudja, mire készült a barátnője. – Rose felügyelő jelentőségteljesen hangsúlyozta a barátnő szót.

– Ezt nem tartom valószínűnek.

Lilou nem volt az a típus, aki csapatban dolgozik.

– Alá kell írnia, hogy a saját felelősségére hagyja el a kórházat. – Az érdektelen orvos az elmúlt perceket a háttérben töltötte a nyomtatványok kitöltésével. – A szokásos kezelés fájdalomcsillapítót és antibiotikumot tartalmaz megelőzésként. – Azzal átnyújtott két csomagot Dupinnek. – A fájdalomcsillapítótól kissé szédülni fog. Ez a másik ok, amiért tilos alkoholt fogyasztania.

Dupin fogta a két dobozt, begyűrte a farmerjába, és a következő pillanatban már ki is ment a szobából. Rose felügyelő követte a példáját.

A hosszú folyosón pillanatok alatt megelőzte Dupint, és a kijárat felé vette az irányt. Közvetlenül a sürgősségi előtt parkolt le.

Dupin megállt egy pillanatra, és néhányszor mély levegőt vett a lágy nyári éjszakában. A kórház egy kis dombon feküdt, közvetlenül a városon kívül, ahonnan tökéletes kilátás nyílt a hangulatos középkori Guérande városára – a kontraszt a klinika steril, vakító és modern épületével nem is lehetett volna drámaibb. Dupint a concarneau-i Ville Close-ra emlékeztette. Volt valami megnyugtató abban, ahogy a hatalmas városfalak és tornyok meleg fényben ragyogtak.

Rose felügyelő már az autójánál járt. Egy nagy, új, sötétkék színű Renault Lagunánál. Dupin az anyósülés felőli ajtóhoz lépett.

– Ez volt az egyetlen elfogadható dolog az automatában.

Riwal a semmiből tűnt fel a felügyelőnő autója mellett, és egy dobozka bonbons caramel à la fleur de selt meg egy másik műanyag poharat nyújtott Dupin felé.

Dupin hálásan elfogadta mindkettőt. Egy kórházban nem számított volna sós karamellás édességre, de a sóvidékkel való azonosulás nyilvánvalóan erős volt. Közismerten szerette ezeket a karamellás bonbonokat, a fanyar édességüket a sókristályokkal.

– Nem egy nyelvhal, de ez is megteszi.

Riwal összevont szemöldökkel, szinte aggódva nézett Dupinre. Rose felügyelő már a vezetőülésben ült, és türelmetlenül figyelte őket. A levegő jót tett Dupinnek, ahogy a további koffein kilátása is.

– Riwal, próbálkozzon a vannes-i szerkesztőségnél! A biztonság kedvéért kérdezze meg a kollégákat! Nagy valószínűséggel még most is talál bent valakit. – Már a parancs kiadása is segített, Dupin érezte, hogy minden kezd újra visszatérni a normális kerékvágásba. – Szerezze meg Lilou Breval munkatársainak nevét és telefonszámát! Valamint a szerkesztőség vezetőjéét! Azonnal hívja fel mindannyiukat! És lépjen kapcsolatba Kadeggel, mondja meg neki, hogy holnap reggel jöjjön ide, és – Dupin egy pillanatig elgondolkodott – előtte ugorjon be az irodába is! Az íróasztalom mellett van egy nagy kék zacskó. Gondoskodjon róla, hogy magával hozza!

Riwal túl jól ismerte a felügyelőt ahhoz, hogy kérdéseket tegyen fel az ilyen utasításokkal kapcsolatban. Miközben Dupin energikusan megfogalmazta a parancsait, a sérült válla és a kezében tartott café miatt kissé ügyetlenül mászott be a kocsiba.

Amikor leült, Rose felügyelő olyan közel hajolt hozzá, amennyire csak tudott.

– Most a lehető leggyorsabban lefolytatjuk a beszélgetést az újságíróval. Ott lehet velem, és utána kiszáll. Hall engem? Utána tanú lesz az én ügyemben. Annyi, és semmi több. Egyedül én nyomozok. Ezt természetesen barátságosan és kollegiálisan mondom.

Magabiztos iróniával, kedvesen, de nem szarkasztikusan beszélt. Dupint ez megőrjítette, de tárgyilagosan nézve ebben a kérdésben – a rendőrségi rendeletek és törvények mellett is – minden a nő oldalán állt.

A legbölcsebb, ha hallgat.

Rose egy határozott mozdulattal beindította a motort, és a következő pillanatban keményen rálépett a gázpedálra.

{1} Bretagne napozik. (francia)