A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hontalan lelkek (Hontalan lelkek-trilógia 1.), 2020

Rekviem egy halott lányért (Hontalan lelkek-trilógia 2.), 2021

Démonok ivadéka (Hontalan lelkek-trilógia 3.), 2021

A fekete esernyős férfi, 2021

Hamu, 2021

A boszorkány hagyatéka (újrakiadás), 2022

Istentelen vidék, 2022

A lány, akit élve ástak el (Medúza-krónikák 1.), 2022

Az ártatlanság vámszedői (Medúza-krónikák 2.), 2022

A gonosz új arca (újrakiadás), 2023

A mérgezett gyalog (Medúza-krónikák 3.), 2023

Copyright © Győrffy-Kiss József, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúrázta: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-16-1

Azoknak, akik már nincsenek velünk.

„A háború nem megoldás. A háború nem válasz.
A háború csupán halál és pusztítás.”

JOHN CURE: Nukleáris tél

I.

Egykor az egyik tanárom azt mondta nekem: „Nincs benned elég erő. Te mindig fel fogod adni.” Én akkor nem válaszoltam semmit, csak álltam előtte, és idétlenül vigyorogtam a képébe, mint minden alkalommal, amikor kényelmetlenül éreztem magam. Középiskolás voltam, és időnként ahhoz is lusta, hogy este lefekvés előtt lemosakodjak. Nem érdekelt a tanulás, nem érdekeltek a tanárok, és nem érdekelt a jövő. Az akciófilmek érdekeltek, és az utcai bunyó, amit magam is űztem. Igazán fontosnak csupán a haverokkal töltött időt tartottam, és hogy hétvégén rendesen lerészegedjünk, majd beverjük néhány pökhendi fickó képét. Azokét, akik át mertek jönni a településünkre szórakozni.

Több mint húsz évvel és egy, a közelmúltban lezajlott világméretű pusztító háborúval később, miközben a nedves betonon térdeltem, és nemcsak a maró éhséggel, a testemet kínzó fájdalommal, valamint a csontomig hatoló hideggel, de a fagyott emberi hús bűzével is meg kellett küzdenem, épp ezek a szavak jutottak az eszembe. Pontosan úgy, mint már életem során oly sokszor, amikor harcosként szembe kellett néznem a halállal, és a fizikai teljesítőképességem határait átlépve is kitartani, életben maradni.

A helyiségben a levegő fémes íze szinte tapintható volt. Vastag, nehéz láncok lógtak alá a plafonról, végükön hegyes kampókra akasztott megnyúzott és kizsigerelt emberi testekkel. Az elhagyatottság és a kilátástalanság érzése mindenhol jelen volt, mintha a falak magukba szívták volna az itt elhunytak szenvedéseit. A Vágóhídon nem járt kegyelem.

A hideg beton érintése éles, szinte hasító fájdalmat okozott. A saját vérem és vizeletem keveréke csúszóssá tette a padlót alattam, és minden egyes mozdulat újabb fájdalomhullámokat indított el a testemben. Tudtam, hogy itt a vég, de soha nem féltem a haláltól. Egy harcos életét éltem, és az életem során sokszor néztem már szembe a végzettel.

Az egyetlen fényforrást egy gyenge, pislogó izzó jelentette a sarokban, amely alig tudott áttörni a helyiségben uralkodó sötétségen. A sarokban talán patkányok neszeztek, keresve a következő áldozatukat, és a távolból halk csöpögést erősített fel a visszhang. Mintha egy óra ketyegne, lassan, könyörtelenül számlálva a hátralévő időmet.

Erőt vettem magamon, hogy ne zuhanjak bele a fájdalom és kétségbeesés örvényébe. Az akarat mellett a szívem vitt ilyenkor előre, amit az embert próbáló kiképzéseim és számos harci művelet során edzettem acélossá.

Egy bivaly testébe zárt vasakarattal bírtam.

És most végképp nem adhattam fel.

Lilyre, a húgomra gondoltam. Az ő megmentésére indultam. Meg akartam találni, és ki akartam szabadítani a Böllérek és Nyúzók karmaiból. Miatta dezertáltam a hadseregből, vagyis hagytam engedély nélkül magam mögött az alakulatomat, ahol szolgáltam. Így lettem egyszerre üldöző és üldözött.

De ez már az út vége.

Engem is elkaptak, és ugyan nem tudtam, valójában hol is vagyok pontosan, de azt igen, hogy ez a hely a rettegett Vágóhíd.

Lily, suttogtam véres fogaim között a húgom nevét, és ez a szó adott erőt. A bennem élő farkas felmordult. Bármennyire is fáradt voltam, bármennyire is meggyötört a kínzás, a bennem megbúvó harcos nem adta fel. A farkas soha nem hátrál, soha nem fut el. Harcol és küzd az utolsó leheletéig.

A vér az arcomra száradt, a fájdalom és a hideg egyre inkább elborította az érzékeimet. A tanárom szavai még mindig ott visszhangoztak a fejemben. „Nincs benned elég erő. Te mindig fel fogod adni.” De most, ezen a borzalmas helyen tudtam, hogy tévedett. Talán gyerekként gyenge voltam, talán akkoriban tényleg nem érdekelt semmi, de most, amikor minden egyes szívdobbanásért küzdenem kellett, most voltam a legerősebb.

Elpusztíthatatlanná váltam.

A két kezemet gyorskötegelővel kötötték össze a hátam mögött, meztelen mellkasom köré vékony drótot tekertek, ami minden egyes mozdulatnál mélyen a húsomba vágott. Kínzóim tudták, hogyan okozzák a legnagyobb fájdalmat a legkisebb erőfeszítés mellett. Minden egyes lélegzetvétel küzdelem volt, a levegő hideg és éles, mintha apró tűk szurkálnák a tüdőmet.

A csendet hirtelen léptek zaja törte meg. A szívem hevesebben kezdett verni, az izmaim megfeszültek. Minden más helyzetről elmondhatnám, hogy a bennem élő farkas felkészült a harcra, de most csak a további fájdalmak elviselése miatt kapaszkodott újra a felszínre.

A terem távolabbi végében egy nehéz lemezajtó nyikorgása jelezte, hogy valaki újra belépett. Tekintetem a nyúzott testek között felfedezte a vastag gumiból szabott kezeslábasba bújt alakot. Tagbaszakadt férfi, arcát gázálarc takarta, alkarját teljesen elfedte a véráztatta, fekete gumikesztyű. Lassan közeledett felém. Szinte vonszolta súlyos testét, csoszogva húzta a padlón acélbetétes bakancsát. Korábban, egy másik életben, még a háború előtt, építőmunkások lábán láttam hasonlót. De manapság már nincsenek építőmunkások. Ahogy nincsenek nagy építkezések sem. Csak a rombolás. És persze nincsenek igazi kereskedők, és nincs valódi, életmentő orvosi ellátás sem. Jómagam már csak a harctéri életmentőket ismeretem, akik képesek voltak egy súlyos sérülést ellátni, de röntgenorvost vagy onkológust, egyet sem. Ha rákos sejtek kezdtek volna terjedni a testemben, nem lett volna se hely, se eszköz a gyógyításhoz, sőt ember se nagyon, aki felállíthatta volna a diagnózist. Szakszerű kezelésre pedig esélyem se lett volna. Katonaként jártak bizonyos előjogok, ami azt jelentette, hogy a hadsereg orvosa megvizsgált. Csakhogy már nem számítottam katonának. És ha dezertőrként elkapnak, akkor azonnali halálbüntetést vár rám, semmi más. A katonaorvos legfeljebb a halál beálltát fogja megállapítani, miután meggyőződött arról, hogy már nem ver a szívem.

Ahogy a gázálarcos férfi elhaladt a felakasztott villanyizzó fénye előtt, árnyéka hosszú, groteszk alakot vetett a falra. És ahogy közelebb ért az élettelenül csüngő, hideg testekhez, azt is megláttam, hogy a zöld gumi kezeslábas elé egy saválló, PVC böllérkötény volt kötve, amit szalaggal rögzített a derék és a nyak magaságában.

Ez a vértől és emberi zsigerektől mocskos kiegészítő különböztette meg a Nyúzókat és a Bölléreket egymástól. Így azonnal világossá vált számomra, hogy ezúttal nem a kínzóm tért újra vissza, hanem immáron a hóhérom jött el.

Tehát nem maradt sok időm. Életem hátralévő percei meg voltak számlálva.

Felemeltem a fejem, és hunyorogva néztem a közeledő alakra. Elhitettem magammal, hogy tekintetemből a vadállat könyörtelen elszántsága olvasható ki, miközben a lelkemben a harc tüze ég.

Nem fogom feladni. Nem itt, nem most.

– Értem jöttél? – kérdeztem rekedten, a hangom alig hallatszott a torkomat maró szárazságtól.

A férfi megállt előttem, és egy pillanatra csend telepedett a helyiségre. A lélegzetem szaporábbá vált, mert tudtam, bármi is következik, nem lesz könnyű. És itt, a föld mélyére menekült könyörtelen világban, ahol az élet és a halál közötti határvonal elmosódott, csak a kitartásom és az akaratom maradt. Ugyan a testem gyenge és elgyötört volt, a lelkem erősebbé vált, mint valaha. Mert a harc soha nem a fizikai erőről szólt, hanem a lélek tüzéről. Arról a tűzről, ami az igazi harcosban soha nem alszik ki.

Tudtam, hogy az előttem álló alak azért jött, hogy végezzen velem.

Én pedig csak azért vagyok most itt, ebben a kiszolgáltatott helyzetben, mert így döntöttem.

Én akartam itt lenni.

II.

Három héttel korábban

A földből áradó fagyos levegő szinte beette magát a testpáncélom és az uniformisom alá, miközben a sekély, magam ásta árkomban lapultam. Földkupacokkal takartam be magam, hogy elrejtőzzem a kíváncsi szemek elől. Ha bárki akár csak véletlenül is arra jár, nem vehet észre, nem fedheti fel a pozícióinkat.

Sötét, rideg erdő… A hideg képes volt mindenen áthatolni. Még a katonai védőkesztyűm anyaga sem tudta megállítani, hogy az ujjaim közé kússzon. Az arcomat rejtő gázmaszk belsejéből kiáramló meleg levegő keskeny párafelhőként úszott az orrom előtt, mielőtt beleolvadt volna a hideg éjszakába.

Három társam is hasonló pozícióban várakozott, tőlem alig néhány méterre. Láttam, ahogy egyikük, a szikár, magas Lukas, a szeme elé emeli éjjellátó távcsövét, hogy alaposabban szemügyre vegye a Rongyosok táborát. A mellette hasaló tűzpárja, a csendes és számító Lena, már egy ideje mozdulatlanul feküdt, mintha beleolvadt volna a környezetébe. A mi feladatunk az volt, hogy figyeljünk, és ne támadjunk. Felderítőként jöttünk. Meg kellett figyelni a Rongyosok egy kisebb csoportját, amely a távoli domb alján, egy elhagyatott gyár romjai között húzta meg magát. Nem voltak sokan, de elegendően ahhoz, hogy problémát okozzanak, ha betörnek a kolóniákba.

Az erdőn túl, alig kivehetően, a Rongyosok gyújtotta tábortüzek pislákoltak, mint halvány, sárgás fénypontok az éjszakai sötétben. Egy idő után hozzászokik az ember a tűz illatához, az égett fa szúrós szagához, ami éppen úgy, mint egykor, újra a biztonságot jelentette. Meleget adott, és távol tartotta a veszélyes állatokat.

A Rongyosokat elvadultaknak és kegyetleneknek tartották. A Konföderációnk ellen lázadtak, fosztogatva, rabolva a kolóniák készleteit. Mindenki hallott róluk pletykákat, történeteket, amiket az emberek a tábortűz mellett meséltek egymásnak. Én viszont nem láttam olyan kiélezettnek a helyzetet, ahogy a legtöbben. Való igaz, hogy a Rongyosok törvényen kívüliek lettek, de ők is csak a túlélésükért küzdöttek. Csakúgy mint mi. De miért maradtak kint, a vadonban, amikor a kolóniák védelmét is élvezhették volna? Sosem értettem.

Fáztam, és a kényelmetlen testhelyzetben szinte már minden ízületem fájt. A végtagjaimat az egész napos megerőltető gyaloglás után képtelenség volt kellőképpen pihentető pozícióba helyezni.

Csontjaimban még mindig éreztem a fáradtságot, és a helyzetemet a mellkasomat és a felkaromat borító vastag testpáncél, valamint a rajtam lévő lőszertartó tárak, tokok, hevederek, kézifegyverek és egyéb szükséges felszerelések egyáltalán nem könnyítették meg. A testemet speciális anyagból készült vastag páncélzattal megerősített katonai uniformis védte az esetlegesen jelen lévő radioaktív sugárzástól.

Az arcom el volt rejtve egy robusztus, légzőcsövekkel és szűrőkkel ellátott gázmaszk mögött, amelynek sötét, polarizált védőszemüvegén keresztül figyeltem a célpontot. A szűrők fémes anyaga halkan súrlódott, amikor megmozdultam, és egy pillanatra az állkapcsom vonalán hideget éreztem, mielőtt a meleg levegő ismét betöltötte volna a maszk belsejét.

Időnként még mindig előfordult, hogy hasonló helyzetekben újra és újra feltettem magamnak a kérdést: mi a fenét keresek én itt? Miért jó nekem, hogy teljes menetfelszerelésben gyalogolok közel harminc kilométert, elkerülve az összes, ember által járható útvonalat, és most itt hasalok egy átláthatatlan erdőben, félig átfagyva, fájó végtagokkal. Miért nem vagyok én is egy csöndesen pattogó, meleget adó tábortűz mellett?

Aztán valahogy mindig azt válaszoltam magamnak, hogy egyszerűen nekem itt van a helyem. Nekem ez az utam. Ez a feladatom. Én erre születtem. Oltalmazni a gyengébbeket, harcolni a közösségért, ha úgy hozza az élet. És sajnos az volt a nagy büdös helyzet, hogy már évek óta így hozta.

Mindig is katona szerettem volna lenni, de soha nem akartam más ember életét kioltani. Ahogy valószínűleg egyetlen mentálisan épp ember sem azért áll be a hadseregbe, hogy másoknak ártson. Én sem akartam bokáig gázolni a vérben. Csak szerettem volna rendelkezésre állni, szükség esetén minden erőmmel, és a legjobb tudásom birtokában harcolni. Meg akartam védeni a hazámat és az embereket. Úgy gondoltam, az őseim vére áztatta föld védelmében önfeláldozóan meghalni, nem kötelesség, hanem kegy.

Hirtelen halk, ismerős hang szűrődött át az éjszaka csendjén. Valami mozgott az erdő mélyén, alig hallható zizegés kíséretében. Nem voltunk egyedül. Lukas felém fordította a fejét, egy pillanatra találkozott a tekintetünk. Mindnyájan feszülten figyeltünk. Az állatok, amelyek az erdőben éltek, már nem olyanok voltak, mint korábban. Veszélyt jelentettek ránk, mert bizonyos fajok mutálódtak és eltorzultak a sugárzás miatt. Azok a húsevő ragadozók, amelyek korábban kisebb állatokkal táplálkoztak, a maró éhség miatt gyakran egymásnak estek, és ha lehetőségük volt embert zsákmányolni, hát azt is megtették.

Lassan körbenéztem az éjjellátóval, de nem láttam őket, viszont a hangjuk, az időnként fel-felsejlő morgás vagy éppen a távolból felzengő üvöltés elegendő volt ahhoz, hogy tudjuk, veszély leselkedik ránk.

A szívem hevesebben kalapált a mellkasomban, én pedig igyekeztem hang nélkül, egyenletesen lélegezni. Az egyik ág halkan megreccsent a fejem felett, és abban a pillanatban még a lélegzetem is visszafojtottam. Talán egy torz fejű, gyerek méretű ragadozó madár, vagy egy kutyánál is nagyobb éles fogú csupasz patkány?

Mindkettőből láttam és öltem már eleget.

De csak a szél kapott bele a kopasz ágakba. Aztán az erdő csendjét már újra a saját légzésem elhaló hangja töltötte be.

– Mozgás van a táborban – suttogta Lukas olyan halkan, hogy szinte nem is hallottam. Azonnal a Rongyosok felé fordítottam a fejem. Észrevettem, hogy néhányan felállnak, és valamiről tanácskoznak. Ahogy figyeltem őket, az idegességük átragadt rám. Mi történhetett? Vajon észrevettek minket? Az képtelenség! Vagy valami más történt, amiről mi nem tudtunk?

Lena ujjai halkan kopogtatták a fegyvere fémes felületét. Ez volt a jel, hogy ő is figyel. Az erdő veszélyes volt, és mi tudtuk, hogy a legapróbb hibát sem követhetjük el. Ha úgy hozta a helyzet, akkor a Rongyosok nem ismertek kegyelmet, ahogyan mi sem.

Egy pillanatra eljátszottam a gondolattal, hogy mi lenne, ha most elindulnék előre, át az erdőn, át a táboron, és egyenesen a Rongyosok közé vegyülnék. Vajon észrevennének? Vagy sikerülne észrevétlenül átszivárognom közöttük? A gondolat bátorított, de tudtam, most nem ez a feladatom. Figyelnem kellett. És várnom.

Ez egyfajta játék volt, mint amikor a régi életemben jelentős ünnepségeken az ünnepi beszédek közben arra gondoltam, mi lenne, ha most felállnék, és hangosan kiabálva káromkodni kezdenék. A magas rangú elöljárót vagy előadót pedig mindenki füle hallatára elküldeném a halál faszára. Mi történne? Oké, hogy mindenki megbotránkozik, de utána mi lesz? Odajönnek hozzám, és kivezetnek? És ha ellenállok? Vagy mindenki csak döbbenten, lefagyva figyelne és hallgatna?

Régóta nem kalandoztam így el. De régóta nem is voltam jelentős ünnepségeken.

Az atomháború mindent megváltoztatott.

Az éjszaka még hosszú volt, és mi ott feküdtünk a fagyos földön, mint árnyak az árnyak között, egy sötét, kilátástalan világ peremén. De a szívem mélyén tudtam, hogy bármilyen rideg is ez a világ, én a helyemen vagyok. Katonaként. Harcosként. És bármi is történjen, mindig kitartok.

Ezt az éjszakát követően, még három napig lapultunk beásva az erdőben, és csak azután indultunk vissza a századunkhoz. Egy normális világban épp pirkadt volna, és a távoli horizonton lassan előbukkan a nap, csakhogy mi hosszú évek óta nem éltünk már normálisnak mondható világban. Már annak is örültünk, hogy a világ nem volt teljesen sötét, és az éjszakákat meg tudtuk különböztetni a nappaloktól. Így már nem az örök sötétség és hó birodalmában éltünk. Az éjsötét és a vihar előtti ónos szürkület váltotta egymást. A napfényt látni még nem lehetet, de a sugarak már képesek voltak annyira áttörni a lassan vékonyodó radioaktív porfelhőn, hogy napközben fagypont fölé emelkedjen a hőmérséklet.

A harminc kilométeres visszaúton egyszer álltunk meg pihenni. Mindnyájan megettünk az utolsó adag algakonzervünket, amit a hadsereg ilyen műveletekre fejadagként adott. A globális atomháború után a folyami és tengeri hínár a túlélést jelentette a világméretű éhezés során. Amennyire én tudom, kicsit több, mint egymilliárd embernek sikerült így túlvészelnie ezt az időszakot. És az első években a leginkább jelentős élelmezési iparág a tengeri moszatfeldolgozás volt. Az alga gazdag fehérjében, ásványi anyagokban, vitaminokban, esszenciális aminosavakban és zsírsavakban. Ezenkívül nagyon ellenálló a sugárzással szemben. Ennek köszönhetően megmosva és megfőzve emberi fogyasztásra alkalmassá vált. Azonban nem lehetett az algákat sem ész nélkül enni, mert a magas jódtartalmuk egészségügyi kockázatot jelent.

Mire visszaértünk a bázisra, már minden életerőmet kivette a sok megerőltető gyaloglás, nem beszélve az erdőben eltöltött napokról. Így nem is vágytam másra, csak arra, hogy aludjak.

*

Hat órával később a hideg betonszürke falak között ébredtem. A szűkös körletünkben négy emeletes ágyon nyolcan aludtunk. Egy korábbi ipartelep egykori üzemcsarnokát alakították át laktanyává, most ez volt az otthonunk. Európa szívében, a világvége közepén.

A beton még az enyhébb napokon is tartotta magában a hideget, mintha a múltnak ezen a maradványán áthatolhatatlanul megült volna a nukleáris tél dermesztő szele. Az épület külseje még mindig hordozta a régi ipartelep jegyeit: rozsdás acélkeretek, betört ablakok, koromfekete tető. A belsejében azonban most katonai rend és fegyelem uralkodott.

Reggelente a monoton riadósziréna hangja jelezte az ébredés idejét. Felkeltem a keskeny vaságyból, és magamra öltöttem a gyakorlóruhát, majd végigmentem a keskeny folyosón, amely a régi gyáróriás szívét szelte át. Az út során hallottam, ahogy a többi katona is mozgolódik. A padló dübögött alattunk, minden lépésünk visszhangzott a hatalmas, hideg térben.

A kantin a csarnok egyik sarkában volt, ez egy rögtönzött helyiség, ahol az étkezőasztalok sorakoztak. A mennyezetről lógó, félhomályos lámpák fénye alatt állandó párás, meleg levegő terjengett, amit a gépek és a testek kipárolgása fűtött fel. Az étel szaga, a teám gőze, a por és a fáradtság mind-mind ott kavargott a levegőben. Leültem az egyik rozoga faasztalhoz, két kezemet a forró bögrén melegítve. Az emberek morogva, némán fogyasztották az adagjukat. Szinte a levegőben lehetett érezni a feszültséget és az állandó készenléti állapotot. Ez volt a túlélésünk ára.

Az atomtél beállta után az egykori ipartelep elhagyatott romjait foglaltuk el, és alakítottuk át bázissá. A régi géptermek most szálláshelyként szolgáltak, az irodákból műveleti központok lettek, a kazánház pedig fegyverraktárként funkcionált. A raktárépületekben katonák és civilek egyaránt dolgoztak. Néhányuk bejárta a romos várost, hogy élelmet és üzemanyagot keressen, mások a gépeket javították vagy a fegyvereket tisztították. Az ipartelep minden szeglete új szerepet kapott a túlélés érdekében.

A kiképzőterep az egykori parkolóban kapott helyet. A betoncsíkokat, amelyek korábban autók tízes, húszas sorait tartották, most homokzsákok, célpontok és mászóhálók borították. A különleges műveleti század katonái ott edzettek nap mint nap, fáradhatatlanul, megállás nélkül. Mi voltunk az utolsó védvonal, az európai kolóniák és a Konföderáció legelszántabb harcosai, akik késznek mutatkoztak bármilyen ellenséggel szembenézni.

A végeláthatatlan edzések és gyakorlatozás során a testünk elhasználódott, a szívünk vadul vert, a tüdőnk egy idő után fájdalmasan tágult minden lélegzetvétel után, de soha nem panaszkodtunk. Tudtuk, hogy a fizikai fájdalom semmi ahhoz képest, ami a külvilágban várt.

Most kell verejtékkel és fájdalommal fizetni, hogy aztán a harcok során ne vérrel tegyük ugyanezt.

Az edzőterem fémes csikorgása, a súlyok csattanása, a határozott parancsszavak és vezénylések hangja minden reggel megtöltötte a teret. Itt nem volt helye gyengeségnek, a túléléshez elengedhetetlennek bizonyult a fegyelem és az erő.

Szinte csak ebédidő alatt lazíthattunk kicsit. A kantinban egy ócska kazettás magnóból halk zene szólt. Régi idők emléke, ami egy pillanatra elfeledtette velünk, hol is vagyunk. A kétkazettás, dupla hangfalas magnó a kilencvenes évek elejéről származott, és mivel ez jelentette az egyetlen kapcsolatunkat a zenével, így szinte örömünnepnek számított, amikor a katonatársaim portyázásuk során régi magnókazettákat találtak az elhagyott otthonokban, és ilyen különleges zsákmányokkal tértek vissza. Igazi zenei csemegékkel, amelyekre a koromnál fogva én is jól emlékeztem, de a fiatalabbaknak már semmit nem jelentett. Most mégis könnyed élvezettel hallgattak Modern Talking-, Scorpions- vagy épp C. C. Catch-dalokat. Örültünk annak, ami van. És boldogok voltunk bármitől, ami a régmúlt életünkből megmaradt.

A beszélgetések hangosak voltak, a nevetések felszabadultak. Valamivel ellensúlyozni kellett a kimerültséget. A katonák arca barázdált, szemükben a fáradtság és a felelősség terhe tükröződött. Mindenkinek megvoltak a maga gondjai, de az összetartozás érzése, a közös cél erőt adott.

Az ebéd utáni órákban a műveleti központban dolgoztam. A régi irodaház félhomályos termeit a számítógépek zaja és a monitorok fénye töltötte be. A térképek, dokumentumok és rádiók között ültünk, figyeltük a világot, ami körülöttünk romokban állt. Minden bejövő üzenet, minden hírfoszlány értékes volt. A más térségekben szerveződött kolóniák rádiókommunikációját és a Rongyosok mozgását figyeltük, a rádióhullámok rejtett jeleit kerestük, és igyekeztünk lépést tartani egy olyan világgal, amely gyorsabban változott, és több veszélyt rejtett, mint ahogy azt el tudtuk képzelni.

A laktanya közösségi terében, ami valaha a gyár nagycsarnoka volt, esténként összegyűltünk. A katonák egy része kártyázott, mások a fegyvereiket tisztították, vagy éppen a nap eseményeit beszélték meg. Én gyakran csak csendben figyeltem őket, a szívemben egyfajta elégedettséggel. Itt mindenki tudta a helyét, a feladatát. Egy család voltunk, egy baráti és bajtársi közösség, amely a megváltoztató krízis ellenére is összetartotta a világot.

A laktanya élete soha nem állt meg, mindig volt valami teendő, valami megoldandó probléma. Az ipartelep épületei elárvultan álltak, akár a múlt szellemei, de mi megtöltöttük őket élettel, reménnyel és harci szellemmel. Az emberek és a katonák egyaránt küzdöttek, nem csak az ellenség, hanem a körülmények ellen is. A hideg ellen, az éhség ellen, a kétségbeesés ellen.

Mindennap egy újabb csata volt, egy újabb próbatétel. De mi készen álltunk. A hideg ugyan átjárta a testünket, de a szívünkben ott égett a tűz. A túlélés, a küzdelem és a remény tüze. És amíg ez a tűz égett, addig tudtuk, hogy nem vagyunk egyedül. Együtt harcolunk, együtt élünk, és ha kell, együtt halunk meg.

Már az esti takarodóra készülve szedelőzködtem a kantinban, amikor az egyik régi bajtársam és földim bukkant fel a szélesre tárt ajtóban. Tudtam, hogy a kimenőjéről tért vissza. Leónak még éltek a szülei, bár a két testvérét ő is elvesztette a harcokban. Azonnal feltűnt, hogy a pásztázó tekintetével engem keres. Amikor a pillantásunk találkozott, zaklatott arckifejezése engem is nyugtalanná tett. Magasba emelt kézzel intett, majd azonnal odasietett hozzám.

– Beszélnünk kell! – közölte.

– Oké. Beszéljünk!

– Itt nem lehet – ragadta meg a felkarom, és elvonszolt egy nyugodtabb hely felé. – Gyere velem!

A nyüzsgő kantinból egy csendes folyosóra értünk. Ott már csak elszórva lézengett néhány ember.

– Baj van – mondta, és mintha el akarta volna harapni a szavakat, a szája elkeskenyedett.

A gyomrom összerándult, de igyekeztem magam nyugodtnak mutatni.

– Mi a franc van?

– Lilyről van szó.

Csak azért imádkoztam, nehogy azt mondja, meghalt a húgom. Úgy éreztem, ezt a súlyt nem bírnám már elviselni.

– De ugye jól van?

– Hát, nem tudom. – Nyelt egyet. Arca gondterheltnek tűnt, ráncait a rossz hír hozójának árnyéka mélyítette. Fiatalabb volt nálam, most mégis idősebbnek tűnt. Barátságos barna szemében szomorúság bujkált, de még így is jóképűnek mondta volna a legtöbb nő. Jól állt rajta a katonai uniformis. – Az a helyzet, hogy Lily eltűnt. Elrabolták.

Szükségem volt néhány másodpercre, hogy a mindent elborító köd tisztulni kezdjen. Szinte bármilyen helyzetben tudtam tiszta fejjel és érzelemmentesen gondolkodni. Ez viszont nem az a helyzet volt. Nem tudom, mi történt, talán csak álltam lefagyva hosszú másodpercekig, Leo pedig meredt tekintettel bámult vissza rám, várva a reakciómat. Aztán amilyen gyorsan elvesztettem a kapcsolatot a realitással, olyan gyorsan vissza is kapaszkodtam a valóságba.

– Kik rabolták el? Miattam? Nekem akarnak ártani? Hol van most? Mindent el kell mondanod, amit tudsz!

– Nézd! – kezdte Leo. – Valójában szinte semmit nem tudok. Otthon voltam, akkor hallottam. A visszaindulásom előtt történt, este. Miközben az emberek aludtak az Életfosztók egy csoportja betört a faluba. Kifosztották a közösségi éléskamrát, és elvitték a tartalék üzemanyag egy részét.

– Hogyan jutottak be? Hol volt az őrség?

– A falu déli bevezető útján a két őrszemnek felváltva kellett hajnalban aludnia, de sajnos az is bealudt, akinek épp éberen kellett volna figyelnie. A közösségi éléskamránál Lily és egy korabeli fiú volt őrségbe beosztva. A fiút megölték. A megcsonkított holtteste ott hevert az őrhelyétől néhány méterre, de Lilynek nyoma veszett. A nyomokból arra lehet következtetni, hogy dulakodtak, majd miután sikerült harcképtelenné tenniük, magukkal vitték a lányt.

Nem akartam hinni a fülemnek. Lily mindig is talpraesett nő volt. Korábban rendszeresen sportolt. Úszott, futott. Tisztában voltam vele, hogy sokat vállal magára, és aktív tagja a közösségnek, de azt nem tudtam róla, hogy szolgálatot is vállalt a helyi területvédelmi csoportban.

– Te mit gondolsz? – kérdeztem. – Életben van még?

Leo habozás nélkül bólintott.

– Úgy vélem, igen. A tapasztalat azt mutatja, hogy ha magukkal vitték, akkor azt haszonszerzés céljából tették. El akarják adni a Vágóhídra.

Tudtam, hogy ezt mondja majd, de mégis, ahogy ezt a szót meghallottam, abba az egész testem beleborzongott. Mintha jéggel öntöttek volna le.

– Mennyi ideje van? – kérdeztem.

Leo megvonta a vállát.

– Nem tudnám megmondani pontosan. De figyelembe véve, hogy az Életfosztók portyázáson vannak, valószínűleg jelentős zsákmánnyal kell rejtve, bujkálva visszamenniük a saját vidékükre, majd egy kis pihenő után tovább, a Vágóhíd területére. Tippjeim szerint húsz vagy maximum huszonöt nap.

– Aztán megölik – állapítottam meg. A hangom elcsuklott, képtelen voltam kontrollálni az érzelmeimet.

Leo némán bólintott.

– Mit akarsz most tenni? – kérdezte.

Nem feleltem azonnal, pedig már tudtam a választ.

Meg kell mentenem a húgomat a biztos haláltól. Nem hagyhatom, hogy a Nyúzók és a Böllérek kezén végezze, majd a kiváltságosok tányérjára kerüljön.

– Nem fogom hagyni, hogy megegyék! – szakadt fel belőlem a valóság kendőzetlenül. És éreztem, hogy a kezem az akaratomtól függetlenül ökölbe szorul, mintha csak valami természetfölötti erőnek engedelmeskedne.

– Hogyan tudod megakadályozni?

– Meg fogom keresni.

– Egyedül?

– Képes vagyok rá – mondtam.

– Igen. Ezt tudom. De akkor is nagyon veszélyes. Nem csak arról van szó, hogy el kell jutnod a Vágóhídra, és ki kell szabadítanod őt. Át kell jutnod a Rongyosok territóriumán is. Az nem éppen barátságos vidék. A Rongyosok könyörtelen, barbár népség.

– Katonai felderítő vagyok. Észrevétlen tudok maradni. Pontosan arra képeztek ki, hogy ellenséges környezetben is képes legyek életben maradni. Bármilyen szélsőséges körülmények és veszélyek között.

– Talán mehetnénk veled többen. Egy csapatot kell szervezni – javasolta Leo, és láttam rajta, hogy egészen felvillanyozza az ötlet.

– Ebbe a parancsnok soha nem egyezne bele – közöltem vele a tényeket. Soha nem kockáztatná jól képzett elit katonák életét egy civilért. Egyetlen emberért, aki ebben a világban amúgy is már csak fogyóeszköz. Nincs igazán értéke az életnek. – Az is nagy dolog, ha nekem kimenőt ad, és hagyja, hogy Lily után menjek.

– Azért talán megkérdezhetnéd.

A fejem csóváltam. Ebben az ügyben már meghoztam a döntésem.

– Nem fogok kockáztatni. Nem kérem, hogy jöhessenek többen, még a végén engem sem enged el.

Leo megértően bólogatott.

– Ha valamiben mégis segíteni kell, jelezd! Rám mindig számíthatsz.

– Tudom – mondtam, és őszinte, barátságos mosoly kúszott az arcomra, hogy a következő pillanatban újra megkeményedjenek a vonásaim.