Drága Tennek

A KALÓZ ÉS A MÉHÉSZ

1975

1.

A konyha lapos tetejéről Patch az amerikai mocsártölgy és simafenyő alkotta erdőn túl tornyosuló St. Francois-hegységet fürkészte, amely évszaktól függetlenül árnyékot vetett Monta Clare városára. Tizenhárom évesen szentül hitte, hogy az Ozark-fennsík mögött arany rejlik. Hogy vár rá egy fényesebb világ.

Nem sokkal később, amikor haldokolt az erdőben, eszébe jutott a reggeli tájkép, és addig torzította, amíg össze nem folytak a színek, mert tudta, nem lehetett annyira csodaszép, mint ahogy emlékezett. Hogy soha semmi nem volt olyan szép az életében.

*

Visszamászott a szobájába. Háromszögletű kalapot és mellényt húzott, addig igazgatta a zokniba tűrt nadrágot, míg bricsesznek nem nézett ki. Övébe kisebb tőrt tűzött, fémötvözet volt, de tapasztalt késes készítette a pengét.

A zsaruk még aznap kiderítik róla, hogy odavolt a kalózokért, mert egy szemmel született, és az anyja folyton a kardokkal meg a szemkötőkkel jött, hiszen a hozzá fogható gyerekek számára a fikció menedéket jelent a túlságosan kemény valóság elől.

Megtalálják majd a gipszkartonba vágott lyukat, amit fekete zászlóval takart el, az ajtó nélküli szekrényt, az elromlott ventilátort és a nagyon is működőképes hifit. A régi komódot, amire az anyja lelt a St. Louis-i bolhapiacon, a hamis aranytallérokat és a replika kovás pisztolyt.

Bezacskóznak egy doboznyi tűzijátékot és a Playboy 1965. júliusi számát, mintha bizonyíték lenne bármire.

És ekkor bukkannak rá a szemkötőkre.

Gondosan átvizsgálta őket, aztán a bíborszínűt választotta, amelyen ezüstcsillag van. Az anyja készítette őket, némelyikük dörzsölte a bőrét, viszketett alatta, ám ez puhán simult a szemére. Összesen tizennyolc darab volt belőle, de csak az egyiken volt rajta a jellegzetes kalózcímer. Úgy határozott, ezt csak az esküvőjén viseli majd, ha egyszer lesz elég mersze ahhoz, hogy odamenjen és megszólítsa Misty Meyert.

Levette a kalapját. Nyáron tejfölszőkére szívta a haját a nap, télen viszont sötétebb lett, most megfésülte, de a feje búbján egy tincs antennaként meredt fel.

A konyhában az anyja ült. Az éjjeli műszaktól hullasápadt volt a bőre.

– Fogsz valami jelet azzal az izével? – kérdezte, és megpróbálta tenyérrel elrendezni a haját. – Add ide a margarint!

Anyja felnevetett, ahogy Patch elhúzta a fejét. Patch szerette anyja nevetését.

Az előző hétvégén magával vitte Bransonba állásinterjúra. Ivy Macauley mindig lecsúszott az új munkákról, mintha bűn lett volna egyet is elfogadni. Ilyenkor csak az útra éppen elegendő mennyiségű benzint tankolt, haját úgy lőtte be, mint Jane Fonda, izgatottan megszorította Patch kezét, és azt mondta neki, ez lesz az. Ő pedig ismeretlen városokban várta ki az interjúk végét.

Anyja rántottát készített, Patch pedig azon morfondírozott, milyen nehéz szülőnek lenni, és hogy a szegény gyerekek olykor minden jószándék ellenére megbánt létformának tekinthetők-e.

– Ma lesz életem legszebb napja – jelentette ki Patch.

Gyakran mondta ezt.

Mert nem tudhatta, mi vár rá.

2.

Meghallotta a postást, és az ajtóhoz rohant, hátha az iskolától kap újabb levelet, de anyja vette át a borítékot, és behunyta a szemét, majd megcsókolta a papírt.

– St. Louisban adták fel.

Egy hónappal korábban egy botanikus kertben volt állásinterjún, mialatt Patch a Tower Grove House árnyékában hűsölő egyencsaládokra mosolygott.

Addig tartotta vissza lélegzetét, míg meg nem ereszkedett anyja válla.

Monta Clare-ben csupán átmenetileg akartak maradni, mégis egyre inkább gyökeret eresztettek, bármennyire is tiltakozott anyja ellene.

– Mindenből lehet tanulni valamit – mondta Patch, és széttépte a levelet. A hűtő üres polcait fürkészte. – Black Bart Roberts annak idején majdnem ötszáz hajót fosztott ki. De ő is elkezdte valahol, mégpedig akkor, amikor elkapták. Kiváló navigátor volt, ezt elfogói is elismerték, és életben hagyták. Nemsokára meg is tették kapitányuknak.

Anyja olykor úgy nézett rá, mintha Patch lenne minden hibájának összegzése. Esténként Patch rozsdás súlyzókat emelgetett, míg vékony karjai égni nem kezdtek, mintegy szétmorzsolva a gyerekkort.

Anyja észrevette Patch járomcsontjánál a zúzódást, aztán levette a mellényét, megigazította a nadrágját, és a tenyerét megnyálazva lesimította a felálló tincset.

– Már megint verekedtél, Joseph. Ne feledd, csak te vagy nekem – nyúlt volna a szemkötőjéhez is, de Patch megfogta a csuklóját.

– Akkor elég rossz lehet neked – húzódott mosolyra Patch szája.

Patch olykor elővette anyja ágya alól az albumot, amely jól leképezte tündöklését és bukását.

– Reggelizned kell – mondta az anyja látván, hogy Patch felé tolja a tányérját.

– A suliban is szoktak adni valamit – hazudta könnyedén.

– Ideges vagy, kicsi kalózom? Mostantól kerüld a bajt. Nincs több lopás és verekedés. Új iskola, új kezdet, mit szólsz?

– Mutass nekem olyan kalózt, aki sosem keveredett semmibe.

– Komolyan mondom, Joseph. Nem akarom, hogy ez az iskola is a nyakunkra járjon. Az a nő úgy nézett rám, mintha nem tudnék gondoskodni rólad. – Ivy a tenyerébe vette a fiú arcát. – Ígérd meg!

Erre akár azt is mondhatta volna, soha nem ő kezdte.

– Többé nem keveredek bajba.

– Sainttel mész?

Patch bólintott.

Ivy később elmesélte ezt a készenléti egységnek, majd Nix rendőrfőnöknek is. Elmondta, hogy nem vett észre semmi különöset. Sötét kisbuszt sem. A Rosewood sugárúton a szokásos, lassú tempóban zajlott az élet.

Aztán később, amikor minden rosszabb lett, azon tűnődött, vajon mit is tudott fia életéről.

3.

Szemben Mr. Roberts éppen az új fűnyíróját tologatta. A házat minden tavasszal lefestették: a deszkákat fehérre, az oromzatot sötétkékre. Azon az éjszakán Robertsék a verandán üldögélve nézik majd, amint a rendőrök töviről hegyire átvizsgálják a Macauley-házat. Mrs. Roberts bőven löttyint mindkettőjüknek a bourbonből, mert az jót tesz az idegeknek, mármint a whiskey, Mr. Roberts pedig azt mondja, csak idő kérdése volt, hogy valami rossz dolog történjen azzal a gyerekkel.

Zöld fű. Felturbózott szedánok. Ernyedt zászlók. Házuk magas volt, egykor talán szépnek is számított, ám nemzedékek sora hanyagolta el, régi fénye megkopott. Az utcában csupán ők voltak albérlők, Patch gazolt a kertben, megtisztította az ereszcsatornákat, és palát szegezett a tetőre minden vihar után, mintha ő lett volna a tulajdonos. Fütyörészve dolgozott, bólintással üdvözölte az elhaladó szomszédokat. Mosolygott. Mint mindig.

Másnap reggel majd jönnek a rendőrök, bekopognak mindenhová, kérdéseket tesznek fel, megpróbálják összerakni annak az eseménynek a mozaikdarabjait, amely beárnyékolja a város jövőjét.

Közvetítőkocsik táboroznak le a rendőrség előtt, a riporterek Nix rendőrfőnök fülét rágják, aki majd enged a nyomásnak, és rosszul elsült sajtótájékoztatót tart a villanó vakuk fényében. Azon a napon Patch versenybe száll Lynette Frome-mal, aki Ford elnök ellen követett el meghiúsult merényletet, a St. Louis Post-Dispatch címlapjáért.

Patch hosszú botot talált, megsuhogtatta a levegőben, aztán puska lett belőle, figyelmeztető lövéseket adott le a közeledő armada irányába.

– Az ágyúhoz, szipirtyó! – utasította Mr. Anderson özvegyét, aki éppen arra járt. Az özvegy nem ment az ágyúhoz.

A Fő utca elején Saintet kereste térdnél kiszakadt kék kezeslábasával, egyszerű fonott copfjával, ami elmondása szerint arra jó, hogy ne lógjon a haja a szemébe, amikor felmászik Morrisonék almafájára, és leszedi a legszebb gyümölcsöket.

Adott neki öt percet, majd végigrugdosott egy üres konzervdobozt a Fő utcán. Aztán saját magát kommentálta sportriporter stílusban: „Patch Macauley, az első egyszemű fiú, aki hetven yardra rúgta a labdát.” Lacey étkezdéje előtt élénkpiros Thunderbird parkolt. Chuck Bradley és bátyjai támaszkodtak az autónak.

– Vikingek – mormolta Patch alig hallhatóan. Futásnak eredt, amikor Chuck észrevette, és megbökte a két másikat is.

A rendőröknek két napba is beletelt, mire eljutottak Chuckhoz és testvéreihez, de alig fél óra alatt igazolták az alibijüket.

Patch az üzletek mögé futott.

A sikátor végén lépések zaja törte meg a csendet, mire megfordult, és meglátta hármukat. Az egyik sarokba hátrált.

– Nincs menekvés – jelentette ki Chuck. Magas volt, jóval idősebb, és jóképű is. Bátyjait pedig mintha róla mintázták volna. Chuck Misty Meyerrel randizott, aki óvoda óta volt Patch szívszerelme.

Közelebb jöttek. Patch addig hátrált, míg meg nem érezte maga mögött a hideg téglafalat, ám ekkor valami más is a hátának nyomódott.

Kirántotta a tőrt az övéből, és megszorította a markolatát.

– Úgysem mered használni – jelentette ki Chuck, ám nem csengett magabiztosan a hangja.

Patch remegő térdekkel meredt a pengére.

– Ezerkilencszáztizenhét novemberében Robert Maynard végre elkapta Edward Teachet, a legendát. Más néven Feketeszakállt.

Chuck a testvéreire pillantott. Egyikük elnevette magát.

– Maynard hússzor vágta meg, pont ugyanilyen késsel. Aztán megragadta a haját, és levágta a fejét.

– De te nem kalóz vagy, hanem egy egyszemű idióta.

– Aztán hajója orrárbócára tűzte Feketeszakáll fejét figyelmeztetésként.

Patch maga elé tartotta a tőrt.

Aztán torkában dobogó szívvel feléjük indult, mire azok hátrálni kezdtek. Amint elegendő rés nyílt, megint futásnak eredt.

Csak úgy záporoztak utána a fenyegetések.

De ő nem állt meg, míg egérutat nem nyert.

4.

Fenyőfák nyársalták át az aranyszínű fényt és a kékes árnyékokat, léptei felverték az ösvényt borító finom avarréteget. A távolban a Loess-dombság magasodott a Missouri fölé, a város fölött szmog lebegett, a szántóföldeket ezüstösen csillogó silók pettyezték.

Lökhárító nélküli Dodge süllyedt a földbe, kerekei sem voltak, szélvédőjét kitörték.

Egy szórólap akadt útjába. A mosolygó Jimmy Cartert ábrázolta, akit feltűrt ujjú ingben fotóztak le, mintha közel állna azokhoz az emberekhez, akiket arra kér, szavazzanak rá.

Aztán megpillantotta a tavat. Viharvert tábla figyelmeztetett az örvényekre. Nyáron fiatalok ugráltak le a smaragdzöld sziklákról. Egy Colson nevű srác egyszer úszni indult, de sosem tért vissza. Az a szóbeszéd járta, hogy a tó alján él, és a lányok rúgkapáló lábát figyeli; csak arra vár, hogy magával ránthassa valamelyiket a mélybe.

Patch felvett egy lapos követ, és hatszor is kacsáztatta, mire elmerült a vízben.

A régi Monta Clare-i vasút pályáján egyensúlyozott kitárt karokkal, a síneket vastag rozsdaréteg borította.

Felriasztott egy fecskefarkú légykapót is.

Aztán megtorpant a sikoly hallatán.

Velőtrázó sikoly volt.

A meredek völgyben sötétkék kisbuszt pillantott meg, de olyan sűrűn nőttek a bokrok, hogy közelebb kellett mennie. Talán Rad Rod vagy Ford lehet.

Aztán térdre rogyott, amint meglátta.

Misty Meyert.

Egy pillanatig azt hitte, Misty egy fiúval van, ő pedig valamit félreértett. Közös a matekórájuk, egy korosztályba tartoznak, de Misty jóval idősebbnek nézett ki.

Aztán megpillantotta a férfi hátát, aki a meleg ellenére is felhajtotta a kapucniját.

Patch kétségbeesetten nézett körül, hátha akad segítség. Aki képes kezelni a helyzetet, aki levenné a válláról a terhet, hogy ilyen helyzetbe csöppent.

Újabb sikoly.

Mormolva szórt átkot, megérintette a szemkötőjét, aztán eszébe jutott Ezüstnyelvű Martin és Őrült Ned Lowe. A rettenthetetlenek.

Akcióba lépett.

Misty felsikoltott, amint Patch lecsúszott a partoldalon.

Patch lehajolt, és azt kívánta, bárcsak itt lenne a csúzlija, amint felemelt egy követ.

A három méterre lévő férfi meghallotta, és megfordult.

Símaszkot viselt, csupán fénytelen szeme látszott.

Patch visszatartotta a lélegzetét, eldobta a követ, és a férfi térde felé vetette magát.

– Menekülj! – kiáltotta Mistynek.

Misty a félelemtől bénultan állt ott. Blúza cafatokban, táskája a földön. Úgy festett, mint akinek megelevenedtek a rémálmai.

A férfi Patchre vetette magát.

– Fuss! – Ennyit tudott csak kinyögni, mert torkára ujjak fonódtak, aztán már csak a szemével könyörgött Mistynek.

Ébredj már!

Végül a lány magához tért a révületből.

Misty magas volt, kiváló atléta. Összeakaszkodott a tekintetük, aztán a lány megfordult, és szélsebesen elinalt.

A férfi felállt, követni akarta a lányt, de Patch is felpattant.

Aznap másodjára is elővette a tőrt.

A férfi megragadta a csuklóját, és kicsavarta belőle a fegyvert.

Napfény villant a pengén, aztán elmerült a fiú hasában.

Patch hátraesett, a sebre tapasztotta a kezét, majd leszállt előtte az éj, de nem látott se holdat, se csillagokat.

Másnap seregnyien fésülik át az erdőt az ezüst csillagos szemkötőt viselő fiú után kutatva.

Nix rendőrfőnök száz mérföldes körzetben minden rosszfiút elővesz.

Patch anyja az idegösszeroppanás szélére kerül.

Amikor már minden remény szertefoszlott, a legjobb barátja, Saint még mindig az utcát járja, és nem tartja távol magát a bajtól.

Még senki sincs tudatában annak, hogy a kibontakozó tragédia lesz az életük.

5.

Aznap Saint hajnalban ébredt fel, lecammogott a lépcsőn, és a hátsó veranda felé vette az irányt.

Hét utcával arrébb Patch is ugyanazt a napkeltét nézte.

Saint megdörzsölte a szemét, amint pára szállt fel a fűről, mintha lángra lobbant volna a gyepszőnyeg.

A napi rutinjának része volt ez, mindennapos dolog, mióta itt élnek.

Éppen bement volna a házba, amikor meghallotta.

Pontosabban nem hallotta.

Átvágott az udvaron, csupasz lába nedves lett, és pár lépésre a kaptártól megtorpant.

Leguggolt, és bekukkantott.

Körbenézett, aztán a házra, a szomszédokra és a fák csúcsaira vetett pillantást.

Elkerekedett szemmel próbált meg rájönni, mi lehet ez az egész.

A méhek eltűntek.

*

Odabent már kettesével vette a lépcsőfokokat, és berontott nagyanyja szobájába.

– Valaki ellopta a méheket!

– Nincs rajtad a szemüveged. Talán ott vannak a méhek, csak te….

Saint kirohant a szobából.

– És mosd meg a fogad! – visszhangzott nagyanyja dörgedelme.

Saint egyenesen a tetőtérben lévő szobájába tartott. Felvette az éjjeliszekrényen heverő szemüveget, és figyelte, amint kiélesedik előtte a világ a lencséken keresztül, amelyek olyan vastagok voltak, hogy felnagyították a szemét, amitől meg úgy nézett ki, mintha folyton csodálkozna.

Felvette a farmer kezeslábast, amelynek mindkét térdét új folt díszítette.

Ujjára nyomott fogkrémmel mosott fogat, mert fogkeféjét annak a fosszíliának a megtisztítására használta, amelyet Patch hozott, és amelyről végül kiderült, közönséges kutyaszar.

Odakinn találta a nagyanyját, a kaptár előtt az eget mustrálta.

Norma megköszörülte a torkát, ezüst haja rövidre nyírva, inas karja a méhkaptáron pihent.

– De miért szöknének el…

– Talán a kaptárbogarak miatt. De raktam ki csapdát – felelte Saint, hangjában aggodalom bujkált.

– Akkor az nem lehet.

– Ha valaki állandóan zavarja őket, akkor elmennek. De én…

Norma felsóhajtott.

– Mindennap itt ülsz, néha órákig.

– Már ismernek. Négy év telt el.

– Talán egy borz lehetett – mélázott Norma.

– Egy büdös borz. Megyek is a csúzlimért.

– Olvastam, hogy Wayne megyében valakit letartóztattak kaptárlopásért.

Saint megtorpant, és felszegte az állát.

– Valaki ellopta a méheimet?

Fel-alá kezdett járkálni, nem vett tudomást a nagyanyja arcára kiülő sajnálatról.

– Lefogadom, hogy Mr. Lewis volt – fröcsögte.

– Az öreg diakónus?

– Az a vén falánk cukorbeteg…

– Vigyázz a szádra – feddte meg Norma.

– Múltkor is három mintát vett el, virsliujjairól nyalogatta le, aztán nem vett semmit. Már mondtam Patchnek, hogy korlátozni kéne a kóstolást. Odamegyek, aztán…

– Nem mész oda.

– Akkor Nix rendőrfőnök elé viszem az ügyet. Ő majd bilincsbe veri azt a vén…

– Elég legyen!

Saint megfordult, és elrohant.

Norma felsóhajtott, és kétségbeesetten csóválta meg a fejét.

6.

Saint egy órán át járta az erdőt, amely körbeölelte a házat, és egészen a Tooms farmig tartott. Olykor megállt és hallgatózott, hátha meghallja a méhek zümmögését, hátha csak egy magas szilfán pihennek, miközben a fürkészek az új otthont keresik.

Mire a Fő utcára ért, hajfonata meglazult, felső ajka felett izzadság gyöngyözött. A rendőrőrsön már legszívesebben Mr. Lewis letartóztatását és lefejezését követelte volna, amikor megpillantotta Misty Meyert és egy rendőrt.

Misty arcán rettenetes félelem tükröződött.

Mindkét térdén lehorzsolta a bőrt.

Aztán a lány hirtelen rongybabaként csuklott össze, mintha kocsonyává vált volna minden csontja. A rendőr elkapta, és egy székre ültette.

– Semmi probléma – nyugtatta a rendőr, és letérdelt Misty előtt.

– Ott van – mondta Misty, és a fényárban úszó utcára siklott a tekintete, megborzongott, ahogy keresztülnézett Sainten.

Saint észrevette Misty karján a vörös foltot. Amit egy tenyér hagyott ott. Nagy tenyér. Szeme enyhén duzzadt, blúza szakadt a nyakrészen.

– Itt biztonságban vagy – csitította a rendőr. – Senki nincs ott.

– Nem érti – vágta rá Misty. – Ő mentett meg.

– Ki mentett meg?

Misty megint ivott, rózsaszín, telt ajka éles kontrasztot alkotott platinaszőke hajával, amely afféle glóriaként ragyogott a lány feje körül, akinek amúgy is mindenből a legszebb jutott.

Saint ekkor még elmehetett volna, hogy majd visszajön máskor, de ekkor meghallotta a nevet, amitől meghűlt ereiben a vér.

– A kalózsrác – felelte Misty.

Sainttel megfordult a világ. Ösztönösen közelebb húzódott. Ösztöne vezérelte, meg a jeges rémület.

Saint szíve a torkában dobogott.

– Joseph Macauley?

Mindketten felé fordultak. Ott állt Saint: rövid orrán szemüveg, arcán szeplők. Kulcscsontja büszkén meredezik, sűrű hajfonata egyik vállára hullik, nyakában vékony aranyláncon kereszt. Nagyanyja Patchnek ugyanilyen nyakláncot adott.

– Hol van most? – kérdezte Saint.

A rendőr összegörnyedt, izmai csak úgy feszültek makulátlan uniformisa alatt.

Saint tisztában volt azzal, hogy a sokk miként nyomja el a józan gondolkodást. Akkor tanulta meg, amikor egy nap arra ért haza, hogy nagyanyja a konyhában a földön kiterült nagyapja mellkasát nyomkodja ütemesen.

– Misty – próbált meg mosolyogni Saint. Nagyapja mindig azt mondta, szép mosolya van, olyan, amely felvidítja a januári reggeleket, beléjük csempészi a tavasz ígéretét.

– Hol történt mindez, Misty? – próbálkozott a rendőr.

Misty szó nélkül hagyta, hogy a rendőr ráterítse a kabátját.

– Mondd már meg, hol a fenében van Patch! – reccsent rá Saint.

– A tisztásnál. A régi síneknél.

Saint még hallotta, amint a rendőr rádiózni kezd, aztán végigrohant a Fő utcán, és egyenesen az erdő felé vette az irányt.

7.

Saint gyorsan haladt a fák között. A nyárfák vékony, erős törzsét sötét himlőfoltok pettyezték. Régi, majdnem átrozsdásodott fémtábla mellett haladt el, amelyen kifakultak a betűk. Egyre sűrűbb lett az erdő. Porszag terjengett, és meglepő módon karácsonyi illatok is. Amikor esett, néha Patchcsel a három mérföldre található torkolathoz mentek, ott úsztattak papírhajókat.

A lombkoronák összezárultak fölötte, amint felért a dombra, gondolatai a barátja körül forogtak: hogy mennyit mosolygott ahhoz képest, hogy mekkora látványosság volt, hogy az anyja a kalózokról mesélt neki, mert ettől mássága különlegessé lett.

A vér a fülében dobolt.

Gyorsan elhaladt a kidőlt fák mellett, amelyeknél kezdődött a tisztás. Fel a fejjel, biztatta magát, ám ekkor a völgy alján megpillantotta a tetthelyet.

A pólót.

A vért.

8.

Gyorsan terjedt a hír a városban. A Fő utca teljesen kihalt, mindenki az erdő szélén gyülekezett. Kipirult arcú gyerekek pattantak le a bicikliről, a kerék még forgott, de ők már csatlakoztak a keresőkhöz, hogy megtalálják halott társukat, aki beárnyékolja a gyerekkorukat.

Saint nem csatlakozott hozzájuk, hanem nézte, amint Nix rendőrfőnök elhalad a helyi sajtó előtt, akiket már el is kordonoztak.

A rendőrfőnök kiszállt az autóból, fejébe nyomta a kalapját. Bajsza alatt többnyire mosolyra húzódott a szája. Saintet figyelte, aki pedig azt a férfit nézte, aki a síneket fotózta, mintha nem is lettek volna gyakorlatilag a sárba kövülve. Az elkövetkezendő időszak rémálmainak mementója, ahová Saint időről időre kilátogat az elkövetkezendő hetekben.

Saint a jóképű férfira nézett, aztán megint le a sárra. Tompa fájdalom indult ki belsőjéből, amitől aztán később nem tud majd aludni egészen addig, míg már nem is lesz önmaga. Az erdő minden egyes zuga emlékeket idézett benne, Saint a könnyeivel küszködött. Amikor Patchcsel botfegyverekkel rohangáltak, és elképzelt haramiákat üldöztek. Amikor egy ámbrafa ágasbogas ágáról fejjel lefelé lógott, de Patchnek azt mondta, meg ne próbálja, mert a hiányzó szeme miatt nem jó az egyensúlyérzéke. Erre ő egy lábra állt, hogy bizonyítsa, igenis jó az egyensúlya. Aztán pedig Saint segítette talpra.

A rendőrfőnök haladt el előtte, fennhangon utasította beosztottjait.

– Hermetikusan zárjátok le az egész megyét! A negyvenkettes úttól a nyolcvanhatosig minden autót ellenőrizzetek.

– A harmincötös út… – suttogta, de a rendőrfőnök így is meghallotta. Odalépett a lányhoz.

– Te vagy a buszsofőr unokája?

Saint bólintott.

– A barátod volt?

Saint ismét bólintott.

– Bátran cselekedett.

Saint legszívesebben azt üvöltötte volna, de nem volt elég erős. Azt is elmondhatta volna, hogy Patch egész éjszaka az ablaka melletti tetőn üldögélt, amikor ő influenzás lett. Norma talált rá kockára fagyva, aztán beengedte a házba felmelegedni. És hogy hat órát töltött azzal, hogy fogjon neki ezüstmolyt, cincért, sőt még holdasszövő lepkét is, amikor kiborult az üres rovarhotele miatt. És hogy csak azt lopta el, amire szüksége volt, nem pedig amire vágyott.

Kutyák ugrottak ki egy fehér Taurus hátuljából.

Aztán valaki felsikoltott.

Egy rendőr fél karral Ivy Macauley derekát átölelve tartotta őt vissza.

Nix rendőrfőnök intésére elengedte. Ivy lassan ment feléjük, higgadt maradt, amíg meg nem pillantotta a véres pólót a zacskóban. Mindig összeszedett volt, akkor is, amikor éjszaka takarított. Amikor húgyfoltokat törölt fel a vécében, és dohányt söpört le a mahagóniasztalokról.

Ivy kétrét görnyedt, hátát felpúposította, és velőtrázó sikolyt hallatott. Saint még éjszaka is a fülében hallotta, amikor már az udvarban üldögélt és vacogott, jóllehet meleg volt. Igyekezett nem sírni, amikor elterjedt a hír a városban.

Pattie Raybun látta a kisbuszt.

A 35-ös útra kanyarodott fel éppen.

Patchnek nyoma veszett.

9.

Az első este semmihez sem volt fogható.

Saint keresztbe tett lábbal üldögélt az első verandán, cipőtalpa mocskos volt. Nagyanyja ott állt, amint egy villogó rendőrautó elhaladt. Norma nem hozott megnyugvást, közhelyeket sem szajkózott. Saint nem ismert nála keményebb nőt.

Nem érezte a barbecue illatát, nem látta, hogy kivilágított lenne a templom, és a város sem volt olyan zöld, amilyen szokott.

Patch eltűnésének híre úgy lebegett a kisváros felett, mint valami szmogfelhő, riadt anyák a házba tessékelték gyerekeiket, és kulcsra zárták az ajtót. Saint magába itta az este minden egyes percét, miközben Pecaut-ból és Lenard Creekből is rendőri erősítés érkezett. Nix rendőrfőnök mindenkinek a kezébe nyomott egy fotót, amelyen Saint barátja szélesen mosolyog, szemkötője a helyén.

Este kilenckor Norma felment Saint szobájába, és azt mondta, nem kellene sokáig fennmaradnia, mert a fiú rövidesen úgyis hazatér, inkább a fogadtatására spóroljon az energiával.

Tízkor Saint felpattant rozsdaette bringájára, és a Fő utca felé tekert hevesen, amivel megszegte nagyanyja szigorú szabályait az esti takarodót illetően.

A Fő utca fényárban úszott, a helyiek Lacey vendéglője előtt gyülekeztek. Saint az Aldon Temetkezési Vállalat irodája elé tette le a biciklit, és hallgatta, amint az emberek arról beszélnek, hívások érkeztek Jefferson Cityből, Cedar Rapidsből, sőt még Amana Coloniesből is. Később majd meg is jelöli ezeket a helyeket a térképen, amelyet könyvespolca fölé rögzített.

Úgy hallottam, elkaptak valakit Pikes Peakben.

Én is hallottam.

De van alibije, két műszakot húzott le a Duane Arnold Energiaközpontban.

Lehet. Az a középnyugati tönkrevágott egy hűtőtornyot.

És így tovább.

Átvágott a tömegen, és a rendőrőrs ablakához ment, ahol megnyugtató látvány tárult elé. A telefon csörgött, a rendőrök pedig térképek és akták felett tornyosultak. A helyiség legtávolabbi végében megpillantotta Nix rendőrfőnököt, amint orrnyergébe csíp, mintha ez az egész túl sok lenne neki.

Missouri államban az elmúlt nyolc hónapban két középiskolás lány és egy főiskolás srác tűnt el. Rendőrök jelentek meg a Monta Clare Középiskolában, és az éberség fontosságáról papoltak, miközben hüvelykujjukat az övükbe akasztották, kezüket pedig szolgálati lőfegyveren pihentették. Egy darabig félelem telepedett a városra, ami Saint számára abban nyilvánult meg, hogy napnyugta után tilos volt elhagynia a kertet.

Elkapják ezt a szemetet, mondta a nagyanyja, miközben a hintaszékben olcsó cigit pöfékelt.

– Menj haza, nem hallottad, hogy rossz ember ólálkodik odakinn? – szólította meg az egyik pecaut-i zsaru.

10.

Tizenegykor végigtekert a Fő utcán. Monta Clare völgybe vájt városa egy szelíd hegy lábánál bújt meg, az utak szabályosan szelték át a háborítatlan erdőséget.

Előbb gurult, majd keményen pedálozott az emelkedő aljáig, aztán át a harangvirágtól és selyemkórótól roskadozó utcákig. Mennyi szín! Melegség sugárzott az óriási házakból. Amikor túl meredek lett az emelkedő, Saint egy bokor aljában hagyta a bringáját, és gyalog folytatta útját.

Hol a pokolban vagy, Patch?

A meredek kocsifeljáró műmárványból és ólomüvegből készült palotához vezetett, és ott állt a tornyokkal cakkozott, kék palával fedett, természetes kőből készült veranda, amelyet szemlátomást egzotikus fával fedtek. Saint megfordult, s megpillantotta odalenn a várost.

Még sosem járt ilyen közel a Meyer-házhoz. De ismerte. Ahogyan mindenki a városban.

Az ajtó még azelőtt nyílt ki, hogy kopogott volna, és az ajtónyílást egy férfi töltötte ki, Saint pedig a fáradt szemű férfit figyelte, amint mezítláb a parkettán áll.

Saint visszanyelte a feltoluló gyomorsavat.

– Mr. Meyer.

A férfi üres tekintettel bámult rá, mintha már minden információt törölt volna agyából a városról és benne lánya helyzetéről.

– Misty barátnője vagy – mondta, mintha semmit sem tudna lánya életéről.

Odabenn lámpa égett, Saint árnyéka rést ütött a fényen.

– Lefeküdt már?

– Igen. És neked is így kellene tenned.

Saint nem arra összpontosított, amije Meyeréknek volt, hanem arra, amit elveszíthettek volna.

Hátranézett, és éppen ki tudta venni egy simafenyő csúcsát. A fa alatt mentette meg Patch Macauley a férfi lányának életét. Saint visszanyelte a könnyeit.

– Beszélnem kell vele.

– Majd beszél Nix rendőrfőnökkel, ha kialudta magát. Az anyja… – nyelt nagyot. – Menj most haza.

Saint tudta, hogy egyesek összekeverik a társadalmi rangot a pénzzel, a dühöt az erővel.

Amikor becsukódott az ajtó, nem érzett mást, mint a férfi félelmét.

11.

Azon az éjszakán nem aludt szemhunyásnyit sem, helyette a térképet bámulta, és sárgán megjelölte az utat, amelyen a kisbusz haladt. A polcokon halomban álltak a könyvei, ám a falon se poszter, se fénykép. Nem volt sminkkészlete vagy parfümje, ruhatára is meglehetősen szerény volt.

Hajnalban a tölgyfa asztalnál üldögélve találta a nagyanyját, szeméből látta, ő sem aludt semmit, pedig ma reggel Monta Clare-ből hat városon át vezeti a buszt.

– A méhek? – tudakolta Saint, mire nagyanyja megcsóválta a fejét.

Odafenn megnedvesített egy törülközőt, cicamosdást végzett. A tükörbe nézve megállapította, hogy vörös a szeme, és a fonatából is kiszabadult néhány rakoncátlan tincs. Egyik elülső foga ferde maradt, mert egyszer a régi Hinton farm kukoricásában kergette Patchet, és közben elveszítette a fogszabályzóját. Amikor elkapta, mindketten leültek, mezítelen karjuk összeért. Felidézte mindkettejük arcát: saját kusza tincseit, a sovány fiút, amint éppen rá mosolyog…

Istenem, add, hogy ma hazajöjjön!

Nagyanyja rántottát készített, de egyikük sem nyúlt az ételhez.

– Ma zárva az iskola – jelentette ki Norma.

Szeme sarkában mély ráncok ültek, mintha azok a forró könnyek vájták volna, amelyek akkor csordultak ki szeméből, amikor a lánya – Saint anyukája – meghalt.

– Nem is akartam menni – mondta Saint, és úgy nézett rá a lencsén át, mintha korholást várna. Még sosem hiányzott az iskolából. Egyesek talán azt hiszik, azért, mert Norma kemény vele, ám Saint olykor úgy vélte, az igazság kevésbé izgalmas. Egyszerűen szeretett tanulni.

– Megtalálják – mondta Norma. – Meg fogják találni.

Reggeli után Saint az erdőbe vetette magát.

Nix rendőrfőnök késő este hirdette ki, hogy önkéntesekre van szükség olyasféle nyomasztó feladathoz, amelyben a siker és a bukás egy és ugyanaz.

A város vette az adást, és majdnem százan várták súlyos csendben, hogy Nix rendőrfőnök informálja őket. Alkossanak csatárláncot, senki ne beszéljen feleslegesen, és tartsa nyitva a szemét. Nix rendőrfőnök csak a keresésre alkalmasokat választotta ki. Saint nagyot nyelt, amikor a férfi láttára megcsóválta a fejét.

Mögötte vagy ötven farmmunkás és pattanásos arcú tini próbálta leplezni izgatottságát. Lustán csapkodták a rájuk repülő rovarokat, fel voltak ajzva, hogy megtalálják a srác véres ruháit.

12.

A galagonyabokor mellett felkanyarodott a Rosewood útra. Régi és nagy házak szegélyezték, könnyű volt észrevenni Macauley-ékét, mert Patch az udvart vigyázó vöröstölgybe a kalózok jelét karcolta.

Saint kitaposott Nike cipőt viselt, és nem hallotta a fűnyíró hangját. Mr. Hawes kerítése csupán félig volt lefestve. Az Atkinson ikrek ugrókötele az előkertben hevert.

Ivy Macauley elegáns ruháján mély dekoltázs, mintha a világ szeme elé akarná tárni az ikreket, ám ez a legkevésbé sem volt az alkalomnak megfelelő viselet.

Saint engedelmesen követte a lambéria, a téglafalat mintázó tapéta és a homokszín drapéria világába, amelyet durván rózsás falak ellensúlyoztak. Olyasfajta össze nem illő elemek kavalkádja, amely az olcsó bérelt ingatlanok jellemzője.

Saint Ivy csípőjének ringását figyelte, néha meg is próbálta leutánozni.

– Jaj, istenem, Saint! – mondta, aztán füst-, vodka- és parfümillatú ölelésbe zárta a lányt.

Az egyik csap folyamatosan csöpögött, mintha metronóm mérné a feszültséget.

– Azt hallottam Nixtől, hogy megint átkutatják a házat – mondta Saint.

– Mégis mit keresnek? Szerinted megint lopott?

Saint nemet intett, holott tisztában volt azzal, hogy alig egy hete Patch ellopta Doktor Tooms aranymandzsettáját, amikor itt járt. Ő is vele tartott, amikor két várossal odébb kilenc dollárt kapott érte a zaciban.

– Hány éves is vagy most?

– Tizenhárom – húzta ki magát egy kicsit Saint.

Ivy ajka mosolyra húzódott, amely egyszerre volt kemény és gyönyörű. Remegő kézzel gyújtott cigarettára. Saint megfigyelte Ivy csípőjének vonalát, és azt, miként ráncolódik a bőre mindkét könyöke felett.

Olykor elmélázott, vajon egy nap őbelőle is nő lesz-e, és vajon nála is egyik napról a másikra következik-e be, hiszen legtöbb osztálytársának olyan hirtelen nőttek cickói, mintha előrendelték volna, ő meg lemaradt volna a lehetőségről.

Legtöbbször azzal nyugtatta magát, hogy két súlyos mell csak hátráltatná a futásban és a fára mászásban, arról nem is beszélve, hogy szinte lehetetlen lenne Fullertonék tornáca alá kúsznia, hogy negyeddollárosokat keressen.

– Ma meg fogják találni – jelentette ki Ivy, és lenn tartotta a füstöt. – Hiszen… Mindenki tudja, mit csinálnak a férfiak azokkal a lányokkal. Tudod, mi lett azzal a Lewis megyei testvérpárral meg azzal a főiskolás lánnyal. – Ivy szünetet sem tartott, úgy folytatta. – A legtöbb férfi igyekszik rendesnek kiadni magát, a többiek meg még ennyire sem erőltetik meg magukat. – Az ablak felé fújta ki a füstöt. – Sokan eljöttek? Az erdőhöz?

Saint bólintott.

– Annak a lánynak kellett volna eltűnnie. Meyeréknek mindenük megvan. – Észbe kapott, láthatatlan közönsége előtt feltartott kézzel mentegetőzött. – Jól van Misty?

– Azt hiszem.

– Ott akartam lenni én is, de Nix nem engedte. Mert hátha jön valami hívás. De ki a fasz hívna?

Saint némileg elpirult Ivy káromkodása hallatán.

Ivy leültette a fa konyhaszékre, és olyan szakértelemmel igazította meg hajfonatát, amilyenre Saint sosem lesz képes. Mintha ez a készség anyáról lányára hagyományozódna.

– Életben van. Ha nem így lenne, érezném.

13.

Tízkor Saint nekidőlt az egyik teherautónak, és figyelemmel kísérte a keresőcsapat munkáját.

– Meghalt.

A hang irányába fordult, Chuck Bradley-t és két barátját pillantotta meg.

– A fenébe is, azok a riporterek hőst csináltak ebből a gyerekből.

– Pedig csak egy piti tolvaj. Emlékszem, amikor betört Johnsonék garázsába. Ellopta a fűnyírót.

– Eltelt huszonnégy óra, ugye? – kérdezte Chuck. – Mindenki tudja, ennyi idő után… az a gyerek halott.

Saint nyelt egyet, amikor Chuck felé fordult.

– Hiányzik a barátod, mi? Menj, sírd ki magad leszbi nagyanyád vállán.

– Elég legyen ebből! – harsant fel Doktor Tooms hangja, és melegebb éghajlatra küldte a fiúkat. A férfin dzseki és ing volt, szája kedves mosolyra húzódott.

– Doktor Tooms – köszöntötte Saint.

A férfi megfordult.

– Ez a sok vér…

– A vérzés… gyakran sokkal rosszabbnak tűnik, mint amilyen valójában.

Nix rendőrfőnök jelent meg a színen, finoman megérintette a doktor karját, és visszaküldte a keresőcsapathoz.

Aztán leguggolt, Saint szintjére ereszkedett. A lány érezte a férfi kölnivel vegyes izzadságszagát.

– Kérdezősködtem egy kicsit, úgy tudom, te és ő… közeli kapcsolatban álltok. Mintha rokonok lennétek, nem?

– Meg kell találniuk mielőbb!

– A lányt akarta. De a barátodat kapta el helyette. Ezt jó jelnek tekintjük. Nem szabad elveszíteni a reményt.

Saint megpillantotta Sammyt, a Monta Clare Galéria szesznyák tulajdonosát, aki vasalt fehér ingben, ötgombos mellényben és alacsony szárú fűzős cipőben volt. Szeme arról árulkodott, ő sem aludt semmit, ahogyan az egész város is ébren töltötte az éjszakát.

– Hogy van a Meyer lány? – kérdezte Sammy.

Nix már majdnem válaszolt, amikor meghallotta a kiáltást.

Mindenki megtorpant, amint az egyik nő felemelte a kezét.

Nix megpróbálta visszatartani Saintet, ám a lány kicsúszott a szorításából, és futásnak eredt. Kővé dermedt, amikor megpillantotta.

Nix kesztyűt húzott, és a fény felé tartotta a ruhadarabot.

Saint a bíbor anyagon ragyogó ezüst csillagra meredt, és kis híján felkiáltott.

*

Három napig kutatják a helyszínt. Tűvé teszik az erdőt, benéznek minden bokor alá. Aztán lohad a lelkesedés, de Saint ott marad, és könyörög nekik, ne adják fel.

Naponta csak pár órát alszik.

Szemtanúja lesz, ahogyan apránként az enyészeté lesz a nyaruk.

14.

Saint aznap akadt a Langroth méhkaptárra, amikor beköltöztek a Pinehill Cemetery Roadon található magas házba; törpecserjék, szukkulensek és virághagymák rejtették. Kerített egy rozsdás fejszét a fatárolóból, és utat tört magának, miközben nagyanyja a költöztetőkkel, pár távoli rokonnal és egy majdnem lerobbant költöztetőautóval foglalkozott.

A finom kidolgozású méhkaptárra meredt, végigfuttatta ujját az elegáns fakereten. A nyár meglehetősen szilajnak bizonyult: előbb viharba keveredtek Burlingtonban, aztán hőhullámot vészeltek át Jefferson Cityben. De a levegőben ott lebegett az újdonság ígérete. A hátsó kert, hely a játékainak és olyan környék, ahol nem kell hazamenni napnyugtakor.

A kertbe vonszolta a nagyanyját, miközben félmeztelenre vetkőzött unokatestvérei a padlásszobába vitték az ágyát.

– Méhkaptár – jelentette ki Norma, majd faképnél hagyta unokáját.

– Lehetne…?

– Nem!

A Monta Clare-ben töltött első év java részében Saint a nagyanyját győzködte, hogy méheket tartani márpedig igenis jó ötlet. Könyvet vett ki a könyvtárból, minden reggel a mézről beszélt, méhek után szaladgált, mintegy demonstrálva, egyáltalán nem tart tőlük, és még akkor sem sírta el magát, amikor az egyik dolgozó megcsípte a fülcimpáját.

– Most boldog vagy? – kérdezte Norma, amint Saintet a térdére ültetve próbálta kipiszkálni a belémártott fullánkot.

– Nagyon – szipogta.

Félretette a zsebpénzét, megrendelte A méhkaptár és a mézelő méh című munkát, ám az Amerikai Méhtenyésztők Folyóiratára öt dollár híján nem tudott előfizetni. Saint módszeresen törte meg nagyanyja ellenállását: minden szombat reggel vele tartott a munkába, pont a sofőr mögötti ülésen ült, és folyamatosan méhekkel kapcsolatos dolgokat duruzsolt a fülébe. Norma három ételéből egy a beporzáson múlik. A földi poszméh mákszemnyi nagyságú aggyal rendelkezik. Már van kankalin, nyáriorgona és bársonyvirág a kertben, amivel elősegítheti a nektártermelést, bár nem volt benne biztos, hogy ez a helyes kifejezés. Norma meg nem firtatta.

Aztán előállt azzal a bizonyos játékkal. A méhek táncával. A tudósok nem tudják pontosan, vajon kommunikációs technika-e vagy a méhélet ünneplése, de Saint kiállt az ülések közti folyosóra, berogyasztotta a térdét, és a fenekét rázva teljesen átszellemülve döngicsélt, miközben Norma felkapaszkodott a Parade Hillre.

– Úristen! – szaladt ki Norma száján, pedig nem szerette isten nevét hiába a szájára venni.

Egy héttel később Saint ígéretet tett, hogy a következő kétszáz évben nem kér a születésnapjára és karácsonyra semmit, mire Norma felhívott egy boonville-i tenyésztőt, és az üzlet megköttetett.

A kertben töltötték a nyarat. Saint elmélyülten figyelte, amint Norma a rostaszövettel munkálkodik, odaadta a szögeket, mielőtt nagyanyja kérte volna, jeges teát hozott neki, amikor izzadni kezdett. Saint felolvasta a meglehetősen szűkszavú használati utasítást, miközben nagyanyja szerelt, megerősítette a lépeket, kicserélte a zsákot, és szitkozódott a keretek miatt.

– Honnan értesz ennyi mindenhez? – kérdezte Saint, amikor nagyanyja felkapta a gyalut, és azzal dolgozta meg a fát.

– Feltetted ugyanezt a kérdést a nagyapádnak is, amikor még élt?

Saint megrázta a fejét.

Norma folytatta a munkát.

Saint három órán át szobrozott az autófeljárón, aztán felsikoltott, amikor megpillantotta a közeledő fehér kisbuszt.

– Itt vannak! – visította, aztán beszaladt a házba, és a kezénél fogva rángatta ki a nagyanyját. Norma nem aludt jól a méhek megérkezését követő éjszakán, kiment hozzájuk a kertbe, és Saint is felébredt a zümmögésre.

– Miért nem alszanak?

– Most hűtik a kast – felelte Saint a szemét dörzsölgetve. – Mindegyikük szárnya egy ütemben mozog, olyan hangjuk van, mint a ventilátornak.

– Már azt hittem, ütött az utolsó órájuk.

– Örülök, hogy a szíveden viseled a méhek sorsát, nagyi – mondta Saint, miközben a ház felé tartottak, és megszorította Norma kezét.

– Húsz dolláromba fájt. Mézet akarok.

Norma szövetet feszített ki a kaptár melletti fára, Saint az árnyékában írta meg a házit, miközben nézte a dolgozókat, olykor még dalra is fakadt, régi ír keresztény strófákat dúdolgatott.

Saintnek nem voltak barátai, pedig sokat mosolygott, sokszor nem tette fel a kezét, pedig tudta a választ. Minden osztálytársát meghívta kaptárnézőbe, hosszan cicomázott minden meghívót, a kézzel rajzolt méheket csillogó ragasztóval és krepp-papírral díszítette.

Tökéletesítette a szöktetőt, és legalább kéttucatszor megcsípték a méhek; a reggelinél duzzadásokkal tele, de mosolyogva jelent meg.

Jó szezont zártak. Az augusztusi esők enyhítették az aszályt, 1973 szeptemberében pedig, amíg Norma Jim Croce folk-rockénekest gyászolta, Saint betakarította a mézet.

A kereteket fedelezte, és két mézkamrát kiürített. Mivel nem volt pénze méhleseprő kefére, Norma a konyha biztonságából figyelte, ahogy Saint óvatosan lerázogatta a méheket a keretről. Másnap reggel a lány első útja a régi raktárba vezetett, amelyet a nagymamája rendbe hozott, és méhészházzá alakított, hogy kiengedje a hátramaradt kósza méheket is.

Kora ősszel sok sikertelen próbálkozás, pergetési és szűrési problémák után végre elkészült az első adag méz. Egy keveset megtartottak maguknak, néhány üveggel azoknak a lányoknak adott, akiket szemlátomást érdekeltek a méhek, és talán még barátság is szövődhet köztük, a többit pedig kockás terítővel leterített kisasztalra helyezte a Fő utca közepén.

Egyszer csak a szesznyák Sammy bukkant fel a galériájából, és mindenáron tudni akarta, engedéllyel árulnak-e. Egészen addig nyaggatta őket, míg Norma meg nem fenyegette, hogy hazamegy a Coltjáért.

Saint a járókelőkre mosolygott, kóstolót kínálgatott, és öt üveggel is eladott.

– Visszaforgatom a hasznot. Talán veszek pár új eszközt is. Gondolj arra, mennyi hasznunk lesz majd! Méz pénz.

– Ha szigorúan veszem, veszteséges volt a vállalkozásod – ráncolta a homlokát Norma.

A nyári szünet utolsó napja volt, Saint hason feküdt a puha fűben, lábát térdben behajlította; egyszer csak arra lett figyelmes, egy fiú áll a kapuban, és őt bámulja.

Látásból ismerte a suliból, nehéz nem észrevenni a szemkötőt.

Farmerben és pólóban volt, és amikor ásított és kinyújtózott, Saint észrevette, hogy lyukas a ruhája hónalja.

Saint felállt, és már majdnem elküldte, amikor meglátta a kezében a kis kártyát. Az egyik meghívó volt, amit ő rajzolt. Ám amikor közelebb ment, azt is látta, hogy a fiú az eredeti lánynevet csúnyán áthúzta, a helyébe pedig a sajátját firkantotta.

– A méz miatt jöttem – szólalt meg a fiú, és átnézett Saint válla felett, mintha már a csuprokat kémlelné.

– Ó!

– Ezt a meghívót kaptam, ami azt gondolom, megér egy kóstolót, és talán körbenézhetnék az üzemben.

Kétségkívül féleszűvel van dolga.

A fiú ekkor vette észre a kaptárt, és nagyot füttyentett.

– Manuka, ugye?

– Azt a fajta mézet Ausztráliában és Új-Zélandon termesztik.

Behunyta egyetlen szemét, és bólintott, mintha próbára akarná tenni Saintet.

A fiú karja vékony, haja hosszú volt. Föld- és cukorkaillatot árasztott magából, térde csupa seb, bőröve kétszer is körbeérte, fa vadászkés volt beledugva.

Saint már majdnem melegebb éghajlatra küldte, de a fiú elmosolyodott. Amióta a lány Monta Clare-be költözött, gyerek még nem mosolygott rá. És milyen jól állt neki! Gödröcskék jelentek meg az arcán. Szép volt a fogsora.

– Úgy hallottam, ez a legjobb méz a városnak ezen a…

– Hat hónapig dolgoztam a kaptáron – vágott a fiú szavába. Bár meglehetősen fura volt, mégis ő volt az első gyerek, aki ténylegesen érdeklődött az egész iránt, úgyhogy Saint megragadta a kezét, és magával húzta a kaptárig. Eldicsekedett az elmúlt hónapok munkájával, és közben megsorozta mindenféle érdekességgel a méhekről, amire a srác rögtön bólogatni kezdett, mint aki már mindezt rég tudja. Néha maga is hozzátett valami abszolút badarságot.

– Fajtiszta méhek? – kérdezte.

Saint úgy tett, mint aki nem hallotta a kérdést.

A méhészházban a polcok láttán felragyogott a fiú szeme. Kéttucatnyi üveg, némelyek aranyszínben ragyogtak.

Saint a kezébe nyomta az egyiket, és a lelkére kötötte, várja meg, míg bemegy a konyhába kanálért, kekszért, szalvétáért és a mézeskötényéért.

Mire visszatért, a fiú az orgonabokor alatt ült, a fél üveg mézet benyomta, keze csupa ragacs.

Saint a fiú felé masírozott, csípőre tett kézzel meredt rá.

A fiú felnézett rá, orcáján patakokban csorgott a méz.

– Az igazat megvallva ez a legédesebb dolog, amit valaha pipáltam… de aztán megláttalak téged, Becky.

– Ki a fene az a Becky?

A fiú megvakarta a fejét, mire a haja is mézes lett. Aztán a meghívóért nyúlt.

– Becky Thomasnak szólt a meghívás – közölte Saint.

– Akkor ki írta rá a nevem? Talán a sors keze lehet a dologban. Ámor kilőtte nyilát. – Patch bal keze hüvelyk- és mutatóujjából kört formált, majd jobb mutatóujjal belehatolt.

– Ez meg mi akar lenni?

– Láttam már, hogy az idősebb gyerekek csinálják. Azt hiszem, Ámor nyila egyenesen a szívembe talált. – Saint fáradtan felsóhajtott. – Meg lehetne kenni vele a csirkehúst. Talán még az oldalast is. Közös vállalkozásba kéne fognunk. Mézbiznisz. Helyben, aztán az egész országban. Talán Latin-Amerikában is. Függővé tesz. – Az egész kezét végignyalta, mint valami mosakodó macska.

Mindketten felnéztek, amint Norma baljós árnyéka rájuk vetült.

– A buszsofőr – mondta Patch, és kinyújtotta ragacsos kezét.

Norma magyarázatot várt Sainttől.

– Úgy látszik, egyenesen Ámor küldte – vont vállat a lány.

Patch megismételte, amit imént az ujjaival mutatott: bal keze hüvelyk- és mutatóujjából kört formált, majd jobb mutatóujjal belehatolt.

– Takarodj a házamból! – dörrent rá Norma.

15.

Négy nap, és árnyéka volt önmagának.

Keveset aludt és evett, alkonyattól pirkadatig az erdőt járta, aztán elment a rendőrségre, és leült a faszékre, mintha az egyenruhásoknak szükségük lett volna efféle emlékeztetőre. Meg már amúgy is belefáradtak abba, hogy elhajtsák.

A hetet azzal töltötték, hogy eltűnt gyerekek esetei között próbáltak mintázatot találni, próbajogosítványokat ellenőriztek, és iskolai aktákat nyálaztak át.

– Az a kölyök – kezdett bele Cortez rendőr, miközben az aktákat lapozta át, amelyekben az apróbb kihágások úgy sorakoztak, mintha valami nagyobb felé mutatnának. Napbarnított felsőtest rejtőzött inge alatt, arcát sűrű, szurokfekete barkó szegélyezte.

– A kalózgyerek – mondta Harkness rendőr.

– Azért lop?

– Nem, azért, mert semmijük sincsen. Láttad a házat.

– Az a kölyök tőrrel az övében jár, és elő is vette, amikor túlerőben voltak ellene. Bátor gyerek.

– A hajára kenheti a bátorságát.

Cortez felnevetett.

Saint azon morfondírozott, hogyan képesek röhögcsélni, kávézgatni és eszegetni meg a fociról beszélgetni.

Hallotta, hogy megemlítik a személyiségtesztet, és John Stokes nevét meg viselt dolgait. Tudta, hogy vannak ilyen emberek, bizonyos kor felett minden gyerek tudta.

– Az anya még a születési anyakönyvi kivonatot sem találta meg. Bár a segge, az jó volt – jelentette ki Cortez.

Pénteken Saint Daisy Creasonnel, a The Tribune munkatársával találkozott, aki nem zavarta ki nevetve flancos irodájából, hanem figyelmesen hallgatta a kalózkölyök történetét, aki megmentette a város leggazdagabb lányát. Saint két órán át mesélt, elmondott mindent.

– Szóval a fiú szereti a mézet – összegezte Daisy.

Ígéretet tett Saintnek, hogy addig üti a vasat, amíg meleg.

– És ha nyomravezetői díjat ajánlanánk fel? – tette fel a kérdést Saint.

Újabb ígéretet kapott. Ha képes pénzt kicsikarni a városlakókból a nemes cél érdekében, Daisy címoldalon hozza le a sztorit, plakátokat nyomtat, és hírverést csap a szomszédos településeken is.

Ez azonban jottányit sem enyhítette a tompa fájdalmat, amely átjárta Saint egész testét, és azt súgta neki, már késő.

Négy nap az túl hosszú idő.

16.

Sötétkék overallt vett fel és fehér blúzt, majd lement az emeletről, és az asztalnál ülve találta a nagyanyját, amint a The Tribune legfrissebb számát olvassa.

– Nagyon soványnak nézel ki – jelentette ki Norma.

– Jól vagyok – közölte Saint, és lepillantott kiálló csípőcsontjára.

– Koszos a körmöd.

– Mindig az.

– Húzd fel a telitalpú szandálodat. Templomba megyünk.

Saint ott állt Isten házában, felette a fakó kövekből épült mennyezet, az ólomüveg ablakokból szentek alakján át áradt rá a fény, de nem énekelt a többiekkel, és nem figyelt arra, amit a pap mond. Megütötte a fülét, hogy Istenük nem bosszúálló isten, mire Saint csak arra tudott gondolni, mi a faszért nem az.

Amikor a pap a segítők hiányáról és a szükséget szenvedőkről prédikált, váratlanul elhallgatott, mire több tekintet Ivy Macauley-ra szegeződött, aki épp ekkor surrant be, és egyedül ült le hátra. Kordbársony ruhát vett fel, szinte nyakig begombolva, sötét haját hátrafogta, és nem nézett senki szemébe.

Saint egyik osztálytársa, Jimmy Walters fogta a füstölőt, bár a lány füstöt egyáltalán nem látott, csupán Jimmy felé intézett mosolyát.

Nem törődött vele, de nagyanyja figyelmét nem kerülte el a gesztus.

– Rád mosolygott.

– Biztosan agykárosodást szenvedett a sok tömjénfüsttől. Azt sem tudja, hogy éppen mosolyog.

– Nem baj, ha az embernek egynél több barátja van.

– Nincs szükségem egynél több barátra.

A pap közös imára szólított fel mindenkit az eltűnt fiúért. Ekkor Saint letérdelt a hideg padlóra, és olyan szorosan kulcsolta össze a kezét, hogy elfehéredtek az ujjai. Rövid élete során nem sokszor fohászkodott Istenhez, de teljes valójában felajánlotta önmagát, és olyasvalamit ígért meg, amit maga sem értett pontosan, ha épségben visszakapja barátját.

A szertartás végén Saint átvágott az emberek tömegén.

Misty Myers csinos sötétkék ruhát és lapos talpú cipőt viselt, egyáltalán nem volt kisminkelve. Ajka telt, haja dús volt.

Ketten üldögéltek a köveken.

– A kalóz barátja vagy.

Saint bólintott, és némi büszkeség töltötte el, hogy Misty tisztában van ezzel.

– Még a télkedvelők is azt mondják, Monta Clare túlságosan is szép. Ez valami nagyszabású bűntett lehet, nem? Másképp hogy történhetett volna itt? Valahogy senki nem volt felkészülve arra, hogy a külvilág ide is beszűrődhet.

Saint azon tűnődött, miképpen lehet Misty ilyen összeszedett, érett, miközben ebben a korban mindenki keresi magát, és tele van ellentmondásokkal.

– A rendőrök nem találják. – Misty melegkék szeme elárulta minden gondolatát, mielőtt kimondta volna. – A szüleim nem akarnak beszélni róla… a kalózgyerekről. Se a férfiról. Arról sem, mit tett volna velem.

– Te akarsz beszélni róla?

– Ha egyenesen a suliba mentem volna, ha nem vágtam volna át az erdőn… szerinted megpróbálta volna az utcán? Folyton az embereket nézem, rajtuk gondolkodok. Nem láttam az arcát. Nix rendőrfőnök olyan türelmes, de a férfi… maszkban volt. Én pedig általában nem szoktam megnézni a fiúkat.

Saint ott volt, amikor Meyerék bementek a rendőrségre, és az üvegen át nézte, amint átpörgetik a nyilvántartásba vettek fényképeit, hátha rábólintanak egyre, aztán majd elindulnak az autópályán túli vidékre, ahol vagy tucatnyi vadászkunyhó áll. Mindenki tudta, százával akadnak arra olyan hevenyészettek is, amelyeket semmilyen térképen nem tüntetnek fel. A vízellátásukat valamelyik holtág biztosítja, az áramot pedig generátor. Úgyis halva találják. Hogy máshogy? Aztán megtalálják az elkövetőt is, de nincs rá semmi indítéka.

– Nagyanyám szerint egyesek arra születtek, hogy megnehezítsék mások életét.

– A leszbi buszsofőr?

– Nem leszbi.

– Rövid haja van, és szivarozik.

Saint vállat vont.

– Nem szív sokat belőle, inkább csak szivarszaga van.

– Vigyáznia kellene, ormányrákot kaphat.

– Tessék?

– A nagyapám napi harminc szál Pall Mallt szívott, és ormányrákot kapott a füsttől.

Saintnek fogalma sem volt, mit reagáljon erre.

– A nagyanyád nem elefánt – segítette ki Misty.

– Miért vágtál át az erdőn?

Misty rámeredt, egy darabig kutatón fürkészte tekintetével, majd így szólt:

– Nem tanultam a matekdogára.

– Minden dogád jól szokott sikerülni. Azért hiszik, hogy buta vagy, mert annak tetteted magad a fiúk előtt. De különben…

– Értelmetlen hazugság – vágott közbe Misty.

Az öltönyös férfiakat bámulták, akiknek hosszú haja vállig ért, pantallójuk enyhén trapézszárú, csizmasarkuk emelt. Pocakjuk az öv fölé lógott.

Saint leszakított egy lobéliát a hosszú fűből, majd egyenként fosztotta meg szirmaitól, aztán várt. Egyre szaporábban vette a levegőt.

– Megláttam valakit, segíteni akartam neki.

– Kit láttál meg, Misty?

Misty nagy nehezen Saint szemébe nézett, és kinyögte a választ.

– Doktor Toomst.

17.

– Hagyd ezt most már abba! – dörrent rá Nix az asztala mögül.

A fáradtság arra a sötét helyre ragadta el a lányt, ahol minden lelassult.

A rendőrfőnök asztalán nem sorakoztak képek a feleségéről vagy a gyerekeiről, vagy amint kezet fog prominens személyiségekkel vagy golftársakkal. Minden figyelmét a munkájának szentelte. De nem találta meg a barátját.

Saint a körme alá szorult piszkot piszkálta, a copfjával játszott, és feljebb nyomta keskeny orrán a nehéz szemüveget. Tudta, amikor a rendőrfőnök vagy valaki más rápillant, csak egy szegény kislányt látnak. Nem olyan szegényet, mint amilyen Patch, hiszen a nagyanyja vezeti a buszt, és takaros házban laknak, mert a nagyapjának volt biztosítása, de bizonyos szempontból, jóval összetettebb értelemben mégis szegény. Szegény lány, akinek nincs stílusa, nem nőies, akinek nincs esélye barátot, majd férjet találni. A lány, aki könyvekhez fordul olyan kérdések miatt, amelyeket nem fognak feltenni neki. Súlyos kérdések miatt, amelyeknek szemernyi közük sincs a divathoz, a sütés-főzéshez vagy a kibaszott otthonteremtéshez.

– Doktor Tooms ott volt az erdőben, amikor ez az egész megtörtént? – kérdezte Saint.

Nix a Saint mögötti üvegezett ajtóra pillantott, mintha arra várna, valaki jöjjön be rajta, és mentse ki szorult helyzetéből.

– Csak arra járt.

Túl kicsi volt, lábát is a tavaly vett szandálba bújtatta, ami szorított, mindkét könyökét karcolások és zúzódások borították. Tisztában volt vele, hogy Misty és a hasonszőrű lányok már púderezik magukat, rúzsozzák az ajkukat, és festik a szemüket.

– És egyébként miért járt arra?

– A kutyáját kereste, mert elszökött. Misty segített neki keresni.

Saint zsebre vágta a kezét, papírzsepi-darabokat gyűrögetett benne, és a nagydarab rendőrre bámult.

– Nincs is kutyája.

– Tessék?

– Nagyanyám házával szomszédos a telkük. Télen, amikor lehullanak a levelek, ellátni egészen a házukig. Patchcsel gyakran átvágtunk a földjükön. Sosem láttam ott kutyát. Soha.

Nix mondani akart valamit, de megcsörrent a telefon.

Saint szemtanúja volt, amint a férfi arcából minden szín kiszökik.

Aznap délután az egész városban elterjedt a hír.

Megint eltűnt valaki, ezúttal egy lány.

18.

Callie Montrose-nak hívták.

Egy Monta Clare-től hetven mérföldre fekvő városban élt, és nem jött haza az iskolából.

Amikor Norma értesült a hírről, megkereste a Coltját a garázsban, ellenőrizte, hogy töltve van-e, majd az éjjeliszekrény fiókjába rejtette.

Azon az éjszakán Saint fogta a kicsi hátizsákját, beletette a zseblámpát, a csúzlit, egy doboz gyufát és egy rozsdás bicskát.

A kihalt utcákon át egyenesen Macauley-ékhoz tartott. Beosont a konyhaajtón, Ivyt a kanapén találta, aludt. Betakarta, figyelmét nem kerülték el az üres üvegek, aztán felment az emeletre. Patch szobájában magához vette a pisztolyt a behorpadt sütisdobozból, aztán egy darabig az üres ágyra meredt.

– Hazahozlak – mondta csendben. – Megígérem.

A pisztoly nehéz súlyként húzta a kezét, tudván, hogyan szerezte a fiú.

*

– Mit kaptál a szülinapodra? – kérdezte Patch.

– Azt ott – mutatott a banánüléses, dobfékes bringára. – Még kosár is van rajta a cuccaimnak.

A cuccai közé akkoriban könyvek, egy százszorszépkoszorú és egy kisebb kő tartozott, ez utóbbit később elviszi a panorai könyvtárba, feltúrja a geológiai részleget, majd ráébred, hogy nem smaragd.

Patch a szokásos füttyöt hallatta. Sötétkék, aranyszegélyes, gyöngygombos huszármentét viselt, egyetlen szemével meredt rá, hogy viszonozza a kérdést.

Saint egy egész percet várt, mielőtt szabad lett volna a gazda.

– A huszármentét. A huszármentét kaptam.

– De még nincs is szülinapod.

– Megtaláltam anya szekrényében. Ki bír várni a szülinapig?

Saint megállapította, hogy a mente valószínűleg régi frakkból készült, ami nem túl meglepő, hiszen Patch anyja remek varrónőnek bizonyult.

– Nagyon szép darab. Komolyan.

Először fura volt a gondolat, hogy van egy barátja, akit a sajátjának tekinthet. Eleinte emlékeztette magát, hogy csak a méz miatt jött, de aztán Patch kitalálta, hogy szaladják be az útvesztőt a kukoricásban, és lassan szárba szökkent barátságuk. Saint elővigyázatos volt, és nem zúdított rá annyi dolgot, amelyet mások furának találnának. A nyelvébe harapott, amikor Patch kalózokról beszélt, mert ő három könyvet is olvasott a témáról, hogy jobban képben legyen a fiúval kapcsolatban, és hát amaz gyakran osztott meg vele pontatlan információkat. Nem javította ki a beszédét, a mondatait, nem korholta, amikor káromkodott, ami gyakran megesett, sőt, megpróbálta eltanulni tőle, kis híján az őrületbe kergetve Normát. Miután tudomására jutott, hogy Patch anyja éjszakai műszakban dolgozik, küzdenie kellett a késztetéssel, hogy meghívja vacsorára, és gondoskodjon róla. Számára a fiú egzotikus teremtmény volt, akit nem volt szabad elijesztenie buzgóságával.

– Szerintem ilyet viselt Henry Every, amikor rajtaütött a mogulok gályáin – jelentette ki Patch, aztán rozsdás teleszkópos távcsövet vett elő a zsebéből, és pásztázni kezdte a zúzmarába borult erdőséget.

– Úgy olvastam, a legénység megerőszakolta a rablányokat – ment bele a játékba Saint.

Patch összevonta a szemöldökét, ránézett a mentéjére, és megint összevonta a szemöldökét.

– Úgy nézek ki, mint valami erőszaktevő?

Úristen.

– Dehogy, éppen ellenkezőleg! Az erőszaktól nagyon is távol állsz.

A fiú megint összevonta a szemöldökét.

A barátság nehéz dolog.

Az övék akkor kezdett rügyezni, amikor Patch lopott kanállal és egy szem keksszel jelent meg náluk, virágba borulni pedig akkor, amikor Patch Saint mellé ült ebédkor, és egyetlen szemével azt vizslatta, van-e az uzsonnáscsomagjában méz. Mostanra már sok dolgot megtudott róla.

Anyja éjszakai műszakban dolgozik, bort iszik, olykor pedig kiüti magát e kettő kombinációjától.

Patch szentül meg volt győződve róla, hogy egy szeme jobb, mint Saint két szeme, és akár száz méterről is el tud olvasni egy feliratot. A puding próbája az evés: Saint a kertjük végébe vitte Patch Playboy magazinjának egyik példányát.

– Ursula Andress, született ezerkilencszázharminchat március tizedikén. Honey Ryder – közölte a fiú hunyorogva.

– Mindig csak a méz – dohogott Saint, jóllehet álmélkodott a mutatványon.

Patch egyszerre volt bátor és ostoba, mintha nem mérné fel a kockázatokat és a következményeket. Második sétájuk alkalmával Saint már megbízott benne annyira, hogy elárulta, szeretne még egy kaptárt, bővítené a tenyészetet. Aznap este Patch megpróbálta ellopni a Melton farm méheit. Aztán három napig nem jött iskolába, úgy megcsípték a méhek.

– Talán akkor én is odaadhatom előbb az ajándékomat. – Ezzel beviharzott a házba, míg a fiú kinn maradt a kertben.

Arra kérte Patchet, hogy csukja be a szemét, csak aztán helyezte a kezébe a muskéta élethű másolatát.

Leesett a fiú álla. Saint és a muskéta között kapkodta tekintetét.

– Honnan van?

– Szerencsém volt. – Azt persze nem árulta el, hogy a szerencse a nagyanyja szokásos napi útvonalai mentén található bolhapiacok, zálogházak és adományboltok formájában mutatkozott meg. Miután kiürítette a malacperselyt, de még ez sem volt elég, egyezséget kötött Normával, miszerint a következő hetven évben ő nyírja a füvet és gazol.

Ekkor Patch megölelte.

Váratlanul.

– Várj, nekem is van egy meglepetésem számodra.

Saint tehát várt, egy héttel később pedig neki is leesett az álla a pillangós bross láttán. Ámulata egészen addig tartott, míg ki nem szúrta a templomi hirdetőtáblán, hogy Miss Worth keresi eltűnt értéktárgyát.

19.

Saint az üres kaptárra meredt, és végigsétált a kert végén, amelyet a hold fényárban fürösztött. A fák őrszemként meredeztek, csak egy helyen nyílt köztük rés, erre ugyanazon a két évvel ezelőtti estén leltek rá.

Saint a fiú mögött maradt, miközben az a vadásztőrével próbált utat vágni.

– Belevéstem a nevünk kezdőbetűit a temető mellett álló tölgyfába – mondta Patch.

– Kést mártottál egy fába miattam? Nyughass, zakatoló szívem! – mondta ajkába harapva, hogy leplezze mosolyát.

– Szeretek arra gondolni, hogy ha mi már nem leszünk, a felirat még mindig őrzi az emlékünket.

– Eljössz a szülinapi vacsorámra ma este? – kérdezte Saint, majd hosszú ideig nem vett levegőt.

Patch megtorpant, fél térdre rogyott, és kézzel odébb söpörte a leveleket.

– Farkaskaka.

Saint összeráncolta az orrát, majd mentális jegyzetet írt magának, miszerint fújja be fertőtlenítővel a fiú kezét.

– Készítsd elő a pisztolyt!

Saint elővette a replika kovás pisztolyt, és felhúzta – megtiszteltetésnek érezte, hogy ilyen nemes feladatot osztottak rá.

– Működik is? – kérdezte.

– Nem szükséges. Ha valaki ránéz a csövére, azonnal kipakolja a zsebeit, és elárulja a titkait. Vagy elszalad. Legjobb, ha szemre célzol vele – felelte a fiú.

– Micsoda kegyetlenség! Különösen tőled.

Továbbindultak.

– Akkor eljössz vagy sem? – köszörülte meg a torkát Saint. – Csak mert sok fiú szeretne…

– Lesz torta? – kérdezte hátra sem sandítva.

Saint követte a csontos vállú, keskeny derekú fiút. Nadrágja rövidebb volt a kelleténél, erős kölniszagot árasztott. Nem ismerte a márkát, Patch apja holmijai között találta, amit talán jobb lett volna eltemetni vele, hogy távol tartsák a rágcsálókat.

– Mégis milyen szülinapi buli az, ahol nincs torta?

– Na jó, de mégis milyen torta?

– Hát… Kalózzászló van a tetején… Csak ez maradt meg a boltban… – Arca lángba borult a hazugságtól. Majdnem egy hétig tanulmányozta a Wilton-féle tortadekorációs könyvet, majd megkérte nagyanyját, hogy szerezzen be mentás ostyát, medvecukrot és csokis-karamellás tortabevonót, amelyekből meg tudja formálni a hajót.

Patch lelassított, ajka széles mosolyra húzódott.

– Kalóztortád van?

– Igen.

– Ott leszek. Hozok majd valamit. Egy igazi úriember sosem jön vendégségbe üres kézzel.

Később aztán fél üveg kajszilikőrrel állított be, amit úgy töltött ki Saint nagyanyjának, mintha bor lenne, mire Norma csak a fejét csóválta.

Aztán olyan sűrű csalánosba tévedtek, hogy teljesen összecsipkedte őket, mígnem végül Toomsék gidres-gödrös földjére érkeztek.

A távolban állt magányosan a ház, felette egyre sötétebb fellegek tornyosultak, amelyek aztán esővel árasztották el a földet. Saint a fák felé futott, de Patch leült a gyepszőnyegre, és hátradőlt.

– Ha megnyílik az ég, jobban látni a mennyországot – jelentette ki.

Saint lefeküdt mellé.

Fejük egymás mellett, lábuk mintha az iránytű északi és déli pólusa felé mutatna.

– Vajon változik valami, ha egy évvel idősebb leszek? – tette fel a kérdést Saint.

– Talán végre kinő a cicid.

Saint bólintással nyugtázta.

– Mondjuk nem mintha nagy szükséged volna rá.

– Tessék?

– Okos vagy, nem? Már ismerlek annyira, hogy tudjam, okos vagy. A megfelelő megvilágításban ugyanakkor olyan vagy, mint Evelyn Cromer. Ő volt a valaha élt leggyönyörűbb kalóznő. Ő is befonva viselte a haját, és lemészárolt…

– Szerinted szép vagyok?

Patch bólintott.

– Teljes mértékben.

Az eső alábbhagyott, Saint elfordult a fiútól és mosolygott, nyelvével ferde fogához ért, és azon tűnődött, vajon kiegyenesedik-e magától.

– Miért hívnak Saintnek?

– A nagyszüleim neveztek el.

– Mert anyukád meghalt, mielőtt nevet adhatott volna neked?

Saint bólintott.

– De ez a név…

– Azt mondták, én vagyok minden jó forrása. El tudod hinni?

Patch felé fordította a fejét, és megpihentette rajta tekintetét.

– Teljes mértékben.

20.

Saint eltávolította magától az emléket, amint egy utolsó pillantást vetett a magas házra. Csak a lávalámpa égett a padlásszobában, mindenhol sötétség honolt.

Ráakadt a tisztásra; kopár mezőkön haladt át, az ösvényen, amelyet maguknak tapostak ki átjáró gyanánt.

A fekete határon túl a Thurley Állami Park terült el.

A ház hatalmas volt, és régi, mint a legtöbb Monta Clare-ben.

Ő is ismerte a kedves Tooms doktort, ahogyan mindenki más a városban, mert ha fájt a torka, hozzá kellett fordulni. Ő beszélt az iskolában a lányoknak a menstruációról, a változó hormonokról és testről.

Elhaladt a gyümölcsfák mellett, amelyek barackot, szilvát, almát és cseresznyét teremtek. A sötétben loncillat terjengett.

Vadállat üvöltése hasított az éjszakába, mire felhúzta a csúzliját, de legszívesebben visszafordult volna, és meg sem állt volna a szobájáig, ahol a fejére húzza a takarót.

Kopogott, aztán várt, nyugalmat erőltetett magára. Kikölcsönözte a Peterson Davies-féle nyomozási kézikönyvet, most pedig azt mondogatta magának, okosan kell játszania, körbe kell járnia a mesét, amelyet a férfi beadott, talán be is juthatna valahogy a házba, hátha odabenn rálel a barátjára.

Az oldalsó ablakon belesett, de nem látott mást, csak rémült szemei tükörképét.

Erőteljesebben kopogott, hátralépett, és felpillantott a sötét, kétszárnyú ablakokra, amelyekről nehezen hitte, meleg otthon rejtőzik mögöttük.

A hátsó verandánál felment a lépcsőn, a zseblámpa fénypászmája az üveges ajtón át a tölgyfából készült konyhabútort pásztázta. Végigvezette a fénysugarat a sötét munkalapokon. A nyitott tálalószekrényben fazekakat és különféle fűszereket vett észre, aztán a pulton megpillantott egy hamutálat is, amelyben egy szivar volt elnyomva.

A kerámialapos padlón nem látott kutyatálat, sem kutyafekhelyet, az ajtó melletti bronzkampókon sem lógott póráz.

Saint lenyomta a kilincset, de az ajtó zárva volt; belerúgott és szitkozódott. Az ablakokkal próbálkozott; ugyan egyrétegű vékony üveg volt bennük, és a keretnek is volt némi holtjátéka, mégsem tudta kinyitni egyiket sem.

– Patch! – szólalt meg, ámbár nem gondolta, hogy fiú meghallja a hangját, vagy netán válaszol. Talán abban sem hitt igazán, hogy itt tartják fogva, csak azt tudta, hogy a doki valamiért hazudott, és senki nem vonta kérdőre emiatt.

Zseblámpáját megint a földek felé irányította, a kudarctól nehéz szívvel hazafelé indult.

Aztán meghallotta.

A sikoltást.

Olyan velőtrázó és kétségbeesett sikoltást, hogy azonnal potyogni kezdtek a könnyei.

Visszafordult, és elindult a ház felé, nem törődött azzal, mekkora félelem kerítette hatalmába.

– Patch! – kiáltotta.

A ház eleje felé rohant.

Amint a sarokhoz ért, egy kéz nehezedett a vállára.

Most rajta volt a sor, hogy felsikoltson, a sápadt és meglepett Tooms doki pedig feltartotta a kezét. Saint hátrahőkölt, igyekezett távolságot tartani a férfitól.

Saint nem törölte le a könnyeit, kérdést sem szegezett Tooms dokinak, hogy mit csinál itt, és azt sem kérte, vezesse oda a barátjához. Hanem rávilágított a zseblámpával, és amikor a kékesfehér fénysugár a férfi kezén lévő vérre vetült, futásnak eredt.

21.

Miközben odakinn sűrű esőcseppek doboltak az ablaküvegen, Saint Chopint játszott a zongorán, nagyanyja pedig a hintaszékben ülve hallgatta.

Abbahagyta a darabot, ujjai vékonyak, mint a zongorahúr, arca beesett, bőre sápadt. Valósággal megfojtotta a tudat, hogy elveszítették Joseph Macauley-t. Nem nagyon evett, alig aludt valamit, a suliban sem szólalt meg, olykor egy-egy pillantást vetett az osztályterem végében üresen árválkodó padra.

Úgy gondolta, közel járt aznap este, amikor elmenekült a doktor elől. Norma a konyhapadlón kuporogva talált rá unokájára, az ajtó be volt reteszelve mögötte.

– Ő volt az – mondta Saint.

Megérkezett Nix rendőrfőnök, Saint a rendőrautó hátsó ülésére szállt be nagyanyjával egyetemben, aztán Toomsék farmja előtt üldögélt, miközben a doktor kijött, és hosszas beszélgetésbe elegyedett a rendőrfőnökkel.

Hallotta, amint Nix bocsánatot kér, látta, amint Tooms doki szomorú mosolyt küld az autó felé.

Saint órákat töltött a kert végében elterülő erdőben, hason fekve Patch látcsövén át kémlelte a szomszédos birtokot. Norma azzal nyugtatta, hogy a férfi orvos, tehát a vér bárhonnan a kezére kerülhetett. A sikoly pedig akár üzekedő farkasoktól is származhatott. Saint néha a fák alatt parkoló kocsit vett észre, de a sofőr és az autó is árnyékban maradt, ilyenkor azon morfondírozott, vajon a doktor otthon is fogad-e betegeket.

Egy hét elteltével a nyomravezetői díj kétezer dollárra hízott, mert Saint személyesen kézbesítette kézzel írt levelét a Parade Hillen lakóknak.

Az ügy pedig szépen lekerült a címlapokról, és pletykák szintjén élt tovább.

Cedar Rapidsben egy kocsmai verekedés gyilkosságba torkollott, egy részeg elütött egy várandós nőt a stoptáblánál, aki belehalt sérüléseibe. Transzparensekkel felvértezett tüntetők szálltak meg egy columbiai abortuszklinikát. Saint olvasott az abortusztörvényekről, és megpendítette a témát Norma előtt.

– Teljes mértékben kellene rendelkeznünk a testünk felett – jelentette ki Saint.

– Nem lennél, ha így lenne – hangzott a felelet anélkül, hogy Norma felpillantott volna az újságból.

– De anya igen.

– Ez bűn.

– Mondd ezt Jane Roe-nak, aki alkotmányellenesnek tartja az abortusztilalmat.

– Ez nem a te harcod.

– Csak mert nem hagyod. Ott akartam lenni és kiállni Mistyvel és a többi lánnyal. Fogni akartam a transzparenst, és felkerülni a The Tribune címlapjára. Ez nem igazságos.

– Az igazságnak kevés köze van a valláshoz és a politikához.

Az igazságtalan világ pedig csak haladt tovább előre. Amint elmúlt a nyár, az ősszel együtt nyugalom telepedett a városra. Zöldből minden barnára és aranysárgára váltott, de Saintnek ez fel sem tűnt. Hosszas keresőexpedíciókba fogott az erdőben, folyton a talajt vizslatta, hiába erőltette magát, hogy nézzen felfelé is. Nem ért időben haza, túl közel ment a főúthoz, mintha csali lenne. Ha a férfi még mindig vadászik, örömmel venné, ha elragadná. Nix talált rá, aztán hazavitte, addigra már Norma dühe félelembe és kétségbeesésbe fordult.

Norma azt szerette volna, ha Cossop Hillben tanácsadásra megy.

Saint megnyugtatta, hogy semmi baja, magába tolt egy nagy kanálnyi pörköltet, de többet képtelen volt enni. Egyre csak fogyott, már az arccsontja is kiállt, haja vastag szálú, túl nehéz volt szilfid alakjához. Nem volt dereka, se melle, de már nem érdekelte ez az egész baromság.

Az esték a tábortűz füstjétől szaglottak.

Patch nevét már csak halkan ejtették ki.

Saint vasárnaponként a templomban lehetett szemtanúja a változásnak Ivy Macauley-n. Hogyan remeg a keze ima közben. Hogyan kerekedik felül a vodkaszag a parfümillaton.

Saint a tévében nézte, ahogy Ronald Reagan beszáll a ringbe, és olyan mértékű változást ígér, amelyhez egy tucatnyi élet is kevés lenne. Ez az, majd meglátod.

Saint nem tudta, pontosan mi az a bizonyos az, ám amikor másnap megpillantotta az udvarokban büszkén álló, Gerard Fordot támogató zászlókat a zimankóban, semmi jóra nem tudott gondolni.

22.

Az egyik csípős reggelen Nix rendőrfőnököt az erdei tónál találta, amint horgászik. Némán ült le mellé. A férfi közelebb állt Patchhez, ezért ő maradt az egyetlen esélye. A rendőrfőnök leheletéből kiszaglott, hogy kávéját brandyvel üti fel.

– El kéne mennie Mrs. Macauley-hez – törte meg a csendet Saint.

– El fogok.

A hideg ellenére a férfi feltűrt ingujjal ült ott. Finom fekete szőr fedte a karját. Saint hallotta a szóbeszédet, miszerint ő a legjobb parti a városban. Még nem látta egyikükkel sem, és valamiért ettől boldognak érezte magát.

– Most már drogozik is – tájékoztatta a rendőrt.

Saint a jóképű férfit fürkészte, kék szemét, sötét bajszát. Ezüsttárcából vett elő szivart, amit meg is gyújtott.

– Ha Patch… meghalt, tudom, hogy nem leszek képes…

– Dehogynem. – A férfi hangjából bizonyosság csengett ki. – Szedd össze magad!

– Próbálom.

– Nem alszol rendesen. Ahányszor a házatok felé kerülök, mindig ég a lámpa nálad, nem számít, hány óra van.

Saint nem mondta, hogy éjjelente térképeket tanulmányoz. Hogy információkat gyűjtött a lakóktól, és a táblára otthon nem matematikai fejtörőket írt fel, hanem neveket és címeket, amiket az egyik Cedar Rapids-i rendőrtől kapott, aki megszánta. Listát vezetett azokról, akiknek sötétkék színű kisbuszuk van. Néha suli után házakat és rohadófélben lévő fagarázsokat figyelt meg.

– Az újságban azt olvastam, Callie Montrose egy hónappal az elrablása előtt megkereste magát – mondta Saint. – Miért?

Nix megnyalta az ajkát, és a vízre meredt.

– Ez csak ránk tartozik.

– Akkor is, ha meghalt?

Nix lassan csévélt, Saint az úszóra bámult.

– Igen – bökte ki végül Nix.

– Az apja rendőr.

– És jó is, úgy hallottam.

– Vajon…

– Megtört – fújta ki a levegőt Nix. – Ahogy Mrs. Macauley is. Ahogy te is.

– Ahogy maga is?

Nix is az úszóra pillantott.

– Hiszel Istenben, Saint?

– Igen – vágta rá habozás nélkül.

– Akkor imádkozz a barátodért. A többit meg hagyd rám. Ígérd meg nekem.

Saint nem szólt egy szót sem.

– Komolyan gondolom, Saint. A nagyanyád… csak te vagy neki. Ígérd meg, hogy rám hagyod a dolgokat.

Saint felállt, hazudott, majd elment a dolgára.

23.

Saint elhaladt a szunyókáló utcai lámpák mellett. A csepegő jégcsapok mellett boszorkányhaj lógott az ormokról, a mérges tölgy úgy támadta ágaival a Macauley-házat, mintha tudná, úgysem szabadulhatna halálos öleléséből. Három hétből három hónap lett, a tél levetkőztette a várost, lassanként lemerészkedett a puszta hegyoldalon, ahol a fák ágai némán meredtek a fakó égboltra.

Norma irhakabátot vett unokájának, amelyet a goodwilli üzlet kirakatában pillantott meg; kint hagyta a járó motorú buszt, az utasok elképedésére.

A kabát gallérja is szőrmés volt, és a ruhadarab olyan nehéz volt, hogy Saint alig bírta felvenni. Többé már nem érdekelte, hogy néz ki, ha a többiek kinevetik, vagy azt mondják a nagyanyjáról, hogy leszbi buszsofőr. Jól a fejébe húzta a sapkáját, hogy megküzdjön a metsző széllel, aztán a viharvert rácsra pillantott, amelyet egykor különböző színű és fajtájú rózsák díszítettek.

Többé már nem ment a házba. Nagyanyjától tudta, hogy Kim, a ház tulajdonosa csendben szeretné kitessékelni bérlőjét. Ivy Macauley nem fizette a lakbért, és a gazdasági prosperitás ígérete ellenére szinte mindenki érezte a pénztárcáján, milyen végtelenül hosszúra nyúlt ez a tél.

Az emeleti ablakban az összekuszálódott, napszítta függönyök között megpillantotta Ivy Macaulay alakját. Csontsoványra fogyott, szinte csak hálni járt belé a lélek. Már szó volt arról, hogy talán papot kellene hívni hozzá, Nix rendőrfőnök azonban határozottan nemet mondott, az idős pap pedig az őrs ajtajában állva körbehordozta tekintetét az állandóan csörgő telefonokon, jelvényeken és pisztolytáskákon, mintha nem tudná elhinni, hogy Isten világának ilyen heves védelemre van szüksége.

Saint intett Ivynak, aki lejött, és kinyitotta a bejárati ajtót.

Rövidnadrág volt rajta és mellény, bőre hullaszín.

– Túl fiatal vagy még ehhez – mondta artikulálatlanul Ivy.

És Saint nem vágta rá, hogy Patch is az.

Az erdőbe ment, megpróbált éber lenni, nem törődni a városban terjedő pletykákkal, inkább a kényeztető napsütésre és a fenyőkön megcsillanó vízcseppekre összpontosított.

Ott találta a lányt: a földön üldögélve a vizet bámulta.

– Már nem foglalkoznak vele – jelentette ki Misty.

Saint elnézte, amint egy szalonka megpróbál leszállni a vízre, aztán mégis úgy dönt, hogy továbbszáll.

– Szerinted meghalt? – kérdezte Misty, keze mélyen a zsebében, lába keresztben, arckifejezése aggodalmas. Saint tudta, nem lehet megmondani, melyik az a pillanat, amikor a gyerekek felnőtté válnak. A szerencséseknek ez a felelősség és a lehetőség hosszú, kiérdemelt elismerése. Ám számára és Misty számára a váltás rövid és végzetes volt.

– Egyesek úgy tartják – felelte Misty úgy, mintha szavai nem érnének el Sainthez –, ő csak egy gyerek, olyan, mint mi. A többi lány fiúkról, filmekről, frizurákról és… a dugásról beszél. A kibaszott dugásról.

Saint leült mellé a fagyott földre.

– Mi van, ha fázik? Mi van, ha fázik ott, ahol van, és nincs nála se kesztyű, se kabát? – kérdezte Misty.

Saint az ágakra meredt, nem akart a lány szemébe nézni, mert nem akarta, hogy lássa: neki nincs joga aggódni Patch miatt, mert ez a fiú egyáltalán nem tartozott hozzá. Nem is ismerte, semennyire sem.

– Folyton azon vagyok, hogy felidézzem az emlékeimet. Pedig a szüleim… még fizetnek is érte valakinek, hogy felejtsek. – Saint Misty könnyeit nézte. – Mesélj róla.

Saint hosszú ideig hallgatásba burkolódzott. Aztán beszélni kezdett. Elfeledte, hogy nincs egyedül, és hagyta, hogy magukkal ragadják az emlékek.

24.

Egy hideg csütörtöki napon zongorázott először a fiúnak, az 1974-es időjárási viszontagságok közepette. Huszonnégy óra alatt száz tornádó is kitört, de Patch még mindig meglepődött, ha megindult az égzengés, ami azzal fenyegetett, hogy leviszi a méhészház tetejét. Norma begyújtott, aztán a verandára ment, ahol a hintaszékbe roskadt, és onnan figyelte a tetőn doboló esőt.

Patch úgy ért oda, hogy útközben elázott, ezért Saint hozott neki egy plédet, a fiú pedig alsónadrágra vetkőzött, majd ott ült a tócsa közepén, szemében táncot jártak a lángok. Aznap egyáltalán nem mosolygott.

– Miért ül odakinn a nagyanyád a viharban? – kérdezte suttogva.

– Aznap is vihar volt, amikor meghalt a nagyapám.

Amikor elállt az eső és a szél, Patch az udvarba vitte a lányt, és a magával hozott kicsi táskából elővett egy csúzlit és egy kisebb doboznyi fémgolyót. Konzervdobozokat keresett a szemetesben, öt darabból piramist épített a füvön, aztán vagy jó öt méterről egyesével eltalálta a dobozokat.

– Akár vadászni is lehetne csúzlival – jelentette ki.

Patch Saint mögé állt, megtanította, hogyan mérje fel a távolságot és célozzon megfelelően. Azt is mondta, hogy a gumit addig feszítse, amíg a célzó szem mögé nem kerül az ujja, amivel fogja, Saint pedig engedelmesen csinálta.

Kővel gyakoroltak.

Amikor először találta el a legfelső konzervdobozt, vigyorogva fordult Patch felé, de