Table of Contents

- 1. Február

- 2. Augusztus, hat hónappal korábban

- 3. A házigazda

- 4. Másnap

- 5. Hétvége

- 6. A telefon

- 7. Az igazság

- 8. A sziget titkai

- 9. Józan őrület

- 10. A helikopter

- 11. Szökésben

- 12. Vademberek

- 13. Nemezis

- AJÁNLÓ

- A SZERZŐ BEMUTATKOZÁSA

NEMEZIS

Jávorszki András

Copyright © Jávorszki András 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-144-7

A borító Szopos Katalin munkája

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

1.      Február

2.      Augusztus, hat hónappal korábban

3.      A házigazda

4.      Másnap

5.      Hétvége

6.      A telefon

7.      Az igazság

8.      A sziget titkai

9.      Józan őrület

10.      A helikopter

11.      Szökésben

12.      Vademberek

13.      Nemezis

AJÁNLÓ

A SZERZŐ BEMUTATKOZÁSA

Megjegyzés: ez a történet teljes egészében kitalált. A Nemezis üstökös nem létezik, és pillanatnyilag egyetlen olyan égitest sincs, ami közvetlen veszélyt jelentene a bolygónkra. Az viszont igaz, hogy számtalan olyan meteor és üstökös ismert, amiknek a keringési pályája időről időre keresztezi a Földét, valamint olyanok is, amik még a világűr sötétjében bujkálnak és felfedezésre várnak. Ilyen sziklák okoztak már tömeges kihalásokat a történelem folyamán, és valamikor a jövőben még fognak is, ám arra gyakorlatilag semmi esély, hogy ez még a mi életünkben bekövetkezik. A tisztelt olvasó aludjon nyugodtan.

A szerző

1. Február

Olivia Lloyd azt tanulta, hogy az élőlények egészen kicsiben kezdték meg a létezésüket. Az apró lényeket a dagadó és apadó hullámmozgások sodorták magukkal kedvük szerint, ezért idővel, hogy ne legyenek kitéve a tenger kénye-kedvének, ki kellett fejleszteniük az aktív úszás képességét. Olivia ebből arra következtetett, hogy az úszás tulajdonképpen már az elő repülés volt egy olyan közegben, ami ugyan sűrűbb, mint a levegő, de a szilárd talajon való közlekedéshez képest mégiscsak repülés.

A hangok csak elvétve hatoltak le annak a sötétségnek a mélyére, amiben most ő lebegett, szakasztott úgy, akár a történelem előtti állatok a tengerben; magatehetetlen módon. Ez kétségtelenül erős visszafejlődésnek számított, de nem valamiféle visszájára fordított evolúció, vagy saját maga volt érte a felelős, hanem egy rajta kívül álló esemény. És Olivia pontosan tudta azt is; nem a hangok vesztek el, hanem kishíján ő maga. Számára egyelőre nem létezett más, csupán a parttalan sötétség és az áramlatok, amik pelyvaként sodorták őt magukkal.

Azokban az időszakokban, amikor a hangok teljesen eltűntek, és átadták a helyüket a süket csendnek, úgy érezte, ő is megszűnik létezni. Ilyenkor biztos volt benne, hogy az az ismeretlen erő, ami fogva tartja, idővel elsodorja majd a nemlét felé. Minden erejével igyekezett hát küzdeni ellene, mert attól tartott, az örvény előbb-utóbb olyan mélyre rántja, ahonnan nincs visszatérés.

*

A Brit-szigetek északi régiójának leginkább szembetűnő jellegzetessége, hogy kevés a fa. A magas fűvel benőtt dombok és sziklás hegyormok között csak elvétve találni egy-egy tölgyet, kőrisfát, lucfenyőt vagy kanadai nyárfát, amelyek magányosan, mégis kitartóan dacolnak a tenger irányából bezúduló szelekkel. Ez a terület mindig is szegényes volt faanyagban, és a szigetlakók vad ősei annak a kevésnek a jelentős részét is kiirtották kőből pattintott szerszámaikkal még a neolitikum idején.

A domboldalban álló kétszintes ház mégis fából épült; csupán az alapzata készült a vidék kemény bazaltköveiből, ugyanabból, amiből a házig felkanyargó dűlőutat is leszórták. Az, hogy fából épült, egyértelműen mutatta, hogy a tulajdonosa komoly pénzeket áldozott azért, hogy a lehető legközelebb érezze magát a természethez, és hogy a Brit-szigetek déli részéről elegendő faanyagot szállítsanak ide számára az építkezéshez.

A ház nem volt nagy, de a tulajdonosának minden szükséges kényelmet biztosított. Még akkor sem volt helyszűkében, ha nagy ritkán vendéget fogadott. Ez az esős, szeles februári délután pedig éppen ilyen volt. A nemrég érkezett látogató a két hálószoba egyikében, az alsó szinten tartózkodott. Mivel azonban mély, jobbára álomtalan álom nyomta el a tudatát, és még az idevezető úton sem tért magához, egyelőre fogalma sem volt róla, hogy ennek a háznak a vendége.

*

Minden alkalommal, amikor elrúgta magát a fekete óceán fenekéről, hogy a felszín közelébe sodródjon a gyenge áramlatok hátán, az a láthatatlan, de nagyon is jól érzékelhető örvény újra visszarántotta a mélybe. Egy idő után – bár fogalma sem volt, ez az idő pontosan mennyi? – azonban már tudta, hogy nem fog túl mélyre menni. Annyira semmiképp sem, hogy örökre elvesszen; a mélységnek mindig csak olyan rétegéig jut, ami tele van zagyva, értelmezhetetlen álomképekkel. Arcokkal, érzésekkel, színekkel és kusza gondolatokkal, csakhogy ezek nem álltak össze semmi értelmezhetővé, bárhogyan is próbált rendszert találni bennük.

Így egy idő után már nem is kereste az értelmüket, csak hagyta, hogy átfussanak rajta, ahogyan a szél teszi a hajfürtök között. Időnként - bár erről nem volt teljesen meggyőződve - mintha fájdalmat is érzett volna. A fejében, a karjában, a bordái között. Nem tudta, ez mennyire valóságos, mert még abban sem volt biztos, van-e egyáltalán teste? Hogy volt valamikor, az biztos, de létezik-e még? Mostanra talán már ő sem egyéb, mint a zavaros álomképek, vagy az óceán hullámainak egyike.

Később már nem csak illúziók, emlékek is felbukkantak; kétségkívül a sajátjai voltak, nem pedig tünékeny álomképek. Ebből pedig azt a következtetést vonta le, hogy akkor – korábbi kétkedés ide vagy oda – igenis léteznie kell egy testnek, amihez a tudata, még ha jelenleg gyengén is, de hozzátapad. Elvégre a kósza áramlatoknak nincsenek emlékei. De hiába tudta már teljes bizonyossággal, hogy él, még sok idő telt el addig, amíg a lélegzete végre áttörte az ajkait összeragasztó, áporodott nyálréteget, és megkérdezhette, hol van pontosan?

*

A lebegés érzése leggyakrabban egy tóparti strand elmékéhez vezette őt vissza. Ott himbálódzott a vízben, időben és térben is messze a jelenlegi óceántól. A hátát melegítette a nap, lábfeje a sikamlós gumimatracról lógott a langymeleg vízbe, ő pedig úgy gondolta, jó volna megmártózni benne.

– Olivia! – hallotta maga mögött a hangot. Az anyjáét? Vagy a nagyanyjáét? Alkalmanként mindkettőjükkel kiment a strandra. – Olivia, ne menj túl messzire!

Nem törődött vele. A hátára fordult, az egyik karját a vízbe mártotta, aztán tett egy újabb fordulatot, és alámerült a tó zöldeskék hullámai közé.

A felszín alatt néma csend borult rá. A vízen átszűrődő napfény fátyolos, sárga és zöld sugarakban táncolt körülötte. Tempózott néhányat, aztán a karjait maga mellé szorítva siklott pár métert, akár a mesebeli sellőlányok. Nézte a tó fenekét borító kavicsokat meg az ütemesen ringatózó hínárokat. Újabb néhány karcsapás megtétele után a fenék hirtelen mélyülni kezdett, beleveszett a félhomályba. Lejjebb úszott, látni akarta, mi van a sötétségen túl, és akkor, egy erőteljesebb csapás után megtörtént a baj. Éles fájdalom robbant a bal vádlijában, végighullámzott rajta és görcsbe csomózta a lábszárát.

Megrándult, ösztönösen kiabálni akart, mire a szája azonnal teleszaladt az enyhén büdös, sűrű vízzel. Megfordult, igyekezett a felszín felé törni, próbált ellenállni a fájdalomnak, ami bilincsként szorult a lábára, miközben átfutott rajta az a rémísztő érzés, hogyha most nem győzi le, soha többé nem látja meg a napfényt.

Meglátta. Öklendezett, amikor a friss levegő végre keresztüláramlott a légcsövén és szúrósan a tüdejébe vágott. Észrevette az alig néhány méterrel odébb sodródó matracot, távolabb pedig, a szemébe csorgó víz miatt homályosan a part fáit. Hallotta a madarak dalát, a fürdőzők örömteli kiálltásait. A görcs még mindig ott zsibongott az izmaiban, de már kezdett enyhülni. Újabb nagy levegőt vett és három hosszú tempóval elérte a matracot. Megkapaszkodott benne, hálásan nyeldekelte tovább a friss levegőt, majd lassú mozdulatokkal kitörölte a vizet szeméből.

Csupán ekkor tudatosult benne, hogy senki nem vette észre, mi történt? Akár meg is fulladhatott volna, néma csendben, észrevétlenül. A strandolók vidáman lubickoltak, az anyja (igen, az anyja volt az, most már látta) önfeledten trécselt valakivel a parti homokra terített fürdőlepedőjén ülve.

Végig feküdt a matracon, hagyta, hogy a fájdalom maradéka is elszálljon a lábából, hevesen rángatózó szíve pedig lenyugodjon végre. Pihent néhány percet, aztán lassú karcsapásokkal a part felé irányította magát. Kiment a vízből, de senkinek nem szólt egy szót sem, még az anyjának sem, csak leült a saját törölközőjére, átkarolta a lábait és bámult maga elé. Negyedórát is elvolt ebben a mozdulatlan pózban, mielőtt megkérte az anyját, menjenek haza, és mivel az nem értette a dolgot, Olivia rosszullétre hivatkozott.

– Fáj a hasam – mondta.

– Biztos a szénsavas üdítőtől – csóválta a fejét az anyja. – Mondtam már többször, hogy inkább teát igyál.

Akkor még csak tizenkét éves volt, és a történtek után soha nem mert többé a strandra menni, mert félelem maradt benne a nagy, nyílt vizektől. Ha a család mégis odakészült, valami magyarázattal kihúzta magát. Ám most azt tapasztalta, hogy ettől az óceántól, amiben pillanatnyilag lebeg, mégsem fél. Ez valahogy más volt. Igaz, nem is akarta megfojtani, mint a tó vize, bár egyelőre el sem engedte.

Az egyik lebegés alkalmával aztán anélkül, hogy akarta volna (mert egy idő után már nem küzdött az áramlatok ellen, csak hagyta, hagy vigyék amerre akarják) egészen közel került a felszínhez. Egyre erősödő fényt látott, ami áttört a sötétségen. Már érezte a saját teste súlyát.

Végül a felszínre tört, éppen úgy, mint ahogy kibukkant végül a tó hullámai alól is. A sötétség szétfoszlott, a sarkokba menekült, és ő ott hevert a születő fényben, ami fájdalmasan tört utat magának a szemein keresztül az agya legmélyéig.

*

Belesajdult a koponyája, ezért lehunyta a szemét, és mikor a fájdalom némiképp enyhült, kinyitotta újra. Még nem látott rendesen, csupán foltokat és alakzatokat észlelt, de egy bizonyos idő eltelte után – mindössze egy-két perc lehetett – a kép lassan kitisztult. Oldalt fordította a fejét.

Takarosan berendezett szobát látott maga körül. Az ágy támlája a feje mögötti falnak támaszkodott, az ággyal szemközt pedig polcos szekrény állt, kis tévével. Közvetlenül mellette a csukott bejárati ajtó. Az ágytól balra állt éjjeliszekrény papírernyős olvasólámpával, szakasztott olyan, mint amilyen a saját otthonában is volt. Azon túl, a falnál régimódi komód. Jobb kézre pedig az ablak, amit kitartóan vert az eső. Minden pontosan a helyén, semmi rendetlenség, semmi nem odaillő holmi, ráadásul semmi személyes tárgy, ami bármit is elárult volna a tulajdonosról. Órát sehol sem látott, így fogalma sem volt arról, mennyi lehet az idő? Az ablakon túlról beszűrődő álmos, szürke fény sem könnyítette meg a dolgát. Éppúgy lehetett reggel kilenc, mint délután három.

Azt mindjárt tudta, hogy nem otthon van. A saját otthona Edinburgh északi felén (vajon milyen messze lehet ide Edinburgh, ötlött fel benne a kérdés), még csak nem is hasonlított erre a helyre. Az jellegtelen bérlemény volt Pilton városrészben, elég jó helyen ahhoz, hogy közel legyen a kórház, ahol ápolónőként dolgozott, és egy szupermarket, ahol elintézhette a napi bevásárlást, de nem elég jó helyen ahhoz, hogy láthassa a tengert. Ellenben a hajókürtök hangja a nap huszonnégy órájában eljutott hozzá, akárcsak az utcazaj, amit az odaköltözése után hetekbe telt megszokni. Ez a szoba inkább emlékeztette őt egy öregember, vagy idős asszony hálószobájára, mert el sem tudta képzelni, hogy egy fiatal lakószobája ennyire puritán legyen.

Az emlékei között kutatott, próbálta felidézni, látta-e már valaha ezt a szobát? Egy barátnál, egy ismerősnél, egy munkatársánál, akárhol? Nem, biztosan nem. Ez egy idegen otthon és egy idegen ember háza. A felismerés egyelőre nem rémítette meg túlzottan, mivel túlságosan fáradt volt még ahhoz, hogy megijedjen, mégis kezdte kényelmetlenül érezni magát. Az idegen ágynemű frissen nyílt, tavaszi virágok illatát árasztotta magából, mégsem tudott másra gondolni, mint hogy valaki előzőleg feküdt már benne, a bőre pedig most érintkezik annak az embernek az éjjeli kipárolgásával.

Igyekezett inkább másra gondolni. Bár a fejében egy súlyos ólomgolyó gördült el és vissza, akárhányszor megmozdította kissé, az agya már kellőképpen kitisztult ahhoz, hogy újra megérezze a fájdalmat. Az a bal karjára és a felsőtestére koncentrálódott. Jobb kézzel óvatosan lehúzta magáról a takarót a dereka vonaláig, majd kissé megemelte a fejét és végigpillantott magán.

A bal kezét gipsz takarta a csuklójától a könyökhajlatáig. Érezte, hogy az izmok megdagadtak, a bőr nekinyomódott a gipsz belső felének, égett és enyhén viszketett. Közvetlenül a mellei alatt (rajtam van a melltartó, nyugtázta megkönnyebbülve, majd pár pillanat múlva azt, hogy a bugyija is; nem meztelenül és teljesen kiszolgáltatva fekszik hát ebben az idegen ágyban) kötés volt áttekerve a felsőtestén. A kötés alatt minden lélegzetvételnél enyhén sajgott az oldala. Valószínűleg bordáim törtek, gondolta, legalább egy, de lehet, hogy több is. A kezem is súlyosan megsérült. Lehet zúzódás, de ott is inkább törésre tippelnék.

Minél tovább nézte a bekötözött sérüléseit, annál jobban felhorgadt benne a kíváncsiság, ki csinálta mindezt? Szakértő szeme megállapította, hogy ez nem egy amatőr műve. Ha nem is orvos az illető, mindenképpen olyan valaki, aki jól ért az elsősegélynyújtáshoz. A testén lévő széles kötés szoros volt, de nem annyira, hogy akadályozta volna a szabad lélegzésben. A karján a gipsz közvetlenül a könyöke alatt kezdődött, hogy az ízület szabadon mozoghasson, és kevéssel túlnyúlt a csuklóján, a kézfeje hátulsó részéig. Azért, hogy a csukló ne váljon merevvé, de ne is mozdulhasson annyit, hogy az ínak és az izmok mozgása gátolja az alkarját a gyógyulásban, valamint nem kívánt fájdalmakat okozzon.

– Ki a fene ez? – suttogta száraz torokkal, szinte hangtalanul. Akárki is az illető, valószínű, hogy nincs messze. A szoba nem tűnt elhanyagoltnak, tehát biztosan laknak a házban. Feszülten fülelni kezdett, hátha meghall valamit? Lépéseket, telefoncsörgést, vízcsobogást, a tévé vagy a rádió zaját. Hiszen manapság mindenki a híreket bámulja. Túl nagy a baj ahhoz, hogy az emberek csak úgy figyelmen kívül hagyják a tudósításokat. De hiába hegyezte a fülét, nem hallott mást, csupán az eső kitartó kopogását az ablakon, és az időről időre megélénkülő szelet, ami dühösen zúdult neki az épület falainak.

Nagyot sóhajtott, lehunyta a szemét és igyekezett felidézni magában az elmúlt napokat, hátha az segít áttörni a fejében kavargó szürke ködön. Emlékezett rá, hogy az apjánál járt, fent északon, East Meyben, gyerekkora helyszínén, amit megszokásból mindenki falunak hívott, bár nem volt több, mint egy farmközösség; egy tucat otthon nagyjából egy mérföldes körön belül. Lakóházak és gazdasági épületek, semmi egyéb. Még a legközelebbi vegyesboltig is félórát kellett autózni. Nincs arrafelé más, mint füves legelők, széles hátú, alacsony dombok, meg a tenger, ami kitartóan ostromolja St. Johns Point kemény bazaltszirtjeit. A szél akadálytalanul vágtázik át a mezők felett, az égbolt szinte egész éven át fakó, és az ember terjeszkedése ellenére a mai napig élnek ott szürke farkasok, meghúzva magukat a földbe vájt odúk, sziklaüregek meg az elvétve található fás, cserjés ligetek között.

Arra világosan emlékezett, hogy két éjszakát töltött az apjánál, mielőtt még elbúcsúzott tőle és visszaindult Edinburghba. A látogatásra használt kocsit Dingwallben bérelte, oda kellett visszavinnie – ez volt a legközelebbi autókölcsönző East Mey felé, ami még működött – onnan pedig vonattal tervezett tovább utazni a skót nagyvárosba. De meddig jutott? Mi történt közben? Az autóbaleset látszott a legvalószínűbbnek, hiszen autóval indult el a farmról, de nem lehet kizárni, hogy útközben valami más történt. Kiszállt valamiért, és akkor elgázolták? Vagy rátámadtak és alaposan helybenhagyták? Akárhogy törte is a fejét, a farmháztól való elindulás emlékét követően mindig a feneketlen óceánhoz jutott, amiben az elmúlt időszakot - órákat, napokat? - töltötte.

Kinyitotta a szemét és megint körülnézett. Aztán megpróbálta ülő helyzetbe tornázni magát, de a rekeszimába hasító fájdalom azonnal jobb belátásra térítette. Szeretett volna kiabálni, szólítani azt a valakit, aki ide hozta és akinek valószínűleg az életét köszönheti („Hé, hé maga, akárki is, hol van?” valami ilyesmit), de mindig, amikor teleszívta a tüdejét a szoba enyhén áporodott levegőjével, és már nyitotta volna a száját, az utolsó pillanatban mindig a torkán akadt a szó. A házra rátelepedő kriptacsend őt magát is csendre intette. Mindenesetre most, hogy a szobát már feltérképezte a tekintetével, és a saját teste állapotával is többnyire tisztában volt, maradt ideje töprengeni azon, ki lehet az, aki idehozta? Egy nő? Egy férfi? És mit akarhat tőle? Úgy okoskodott, hogy nyilván nem akarja sem kirabolni, sem bántani, mert akkor nem vesződött volna azzal, hogy összefoltozza őt.

Enyhe szédülést érzett. Kimerítette a töprengés, hullámokban tört rá a fáradtság, ami lassan elnehezítette a szemhéjait. Jobb lesz várni, határozta el magát. Bárkiről is van szó, segített nekem. Előbb vagy utóbb visszajön. Csak várnia kell. Aztán megkérdezni tőle, mi ez az egész?

Azt hitte, nem lesz képes elaludni, mégis, öt perccel később már ott járt, ahol a gondolatok képlékennyé válnak és összekeverednek a fantáziaképekkel. Egy perc múlva az örvény pedig már vissza is rántotta a sötét óceánba.

*

Amikor felébredt, odahaza feküdt a régi otthonában, a gyerekkori szobájában. Odakint már régen besötétedett, csend borult a házra. Olivia testén a megkönnyebbülés hullámai futottak át. Hát itthon van, itthon, East Meyben. Semmi idegen szoba, semmi ismeretlen otthon, a teste ép és egészséges. Ő Olivia Lloyd, múlt év májusában töltötte be a huszonhetet, és aki hazalátogatott, ahol egyszerűen rosszat álmodott. Megesik az ilyesmi.

Oldalt fordult, és az éjjeliszekrényen álló mobiljáért nyúlt, megérintette a kijelzőt. Éjjel fél kettő múlt. Mikor is tért nyugovóra? Nem emlékezett rá. Mi volt a vacsora, ami annyira megfeküdte a gyomrát, hogy ilyen nyugtalanító álmot látott? Erre sem emlékezett, de gyanította, hogy az apja a szokásos, gazdagon elkészített vacsoráját tálalt fel, bőségesen felhasználva hozzá tojásból és bárányhúsból. Olivia kolléganői az Edinburghi kórházban, akik állandóan az internetet bújták egészséges receptek után (ha éppen nem a híreket bámulták, ahogy manapság mindenki) valószínűleg keresztet vetettek volna egy ilyen kalóriabomba láttán, de ő szerette.

Melege volt, ezért felkelt, hogy kinyissa az ablakot. Megizzadt a kellemetlen álom hatására, a pólója és rövidnadrágja a hátára meg a combja hátsó részére tapadt. Megragadta az ablak kilincsét és szélesre tárta azt. Odakint esett az eső és fújt a szél, amitől a szoba hőmérséklete pillanatok alatt hűlni kezdett. Talán fél percig állt ott, beszívta a friss levegőt, de amikor a hideg vízpermet az arcába csapott, visszazárta az ablakot. Rátört az erős vizelési inger, ezért megfordult, hogy kimenjen a mosdóba.

A lábai azonban nem engedelmeskedtek. Gyökeret vertek a padlóba, és egy centiméternyit nem mozdultak. Olivia értetlenül pislogott, aztán újra megfeszítette a lábát, hogy egy lépést tegyen előre, akkor pedig egyszerűen hasra vágódott.

Egész testében összerándult, amitől a fájdalom ostorként vágott végig a hasfalán és a bordái között. Felnézett, és a sötétbe borult szoba körvonalait látta maga körül. Azt a szobát, ahol magához tért valamikor a nap folyamán. Hát mégis itt vagyok, gondolta kétségbeesve. Nem otthon. Az előbbi csak egy ostoba álom volt, semmi több.

Még mindig valahol egy idegen ház idegen ágyában fekszik. Keserű gombóc formálódott a torkában, kis híja volt, hogy sírni nem kezdett. A nyugalom, amit korábban érzett, szertefoszlott, a helyét a szorongás és a félelem vette át. Minden bizonnyal órák teltek el a legutóbbi ébredése óta, hiszen közben leszállt az este, de körülötte semmi nem változott. Mintha egy lakatlan kísértetházban lenne, távol minden élőtől. Amíg világos volt, kevésbé érezte magát sebezhetőnek, de a sötétség megsokszorozta a kiszolgáltatottság érzését.

Ahogy a szeme hozzászokott sötétséghez, úgy oszladozott körülötte a sűrű félhomály. Rájött, hogy csak azért nincs vaksötét, mert odakint, valahol a közelben – talán a bejárati ajtó felett vagy a garázsajtónál, már, ha tartozik garázs a házhoz – egy fehér higanygőz lámpa világított, aminek fénye éppen csak súrolta a szoba ablakát. Az eső már elállt, de a szél még mindig fújt. Hallotta az ablak alá szerelt radiátor kotyogását, érezte, ahogy a takarója alatt meggyűlt a meleg.

Lehúzta magáról a takarót és újra megpróbált felülni. A rekeszizmánál ismét érezte a hasogató fájdalmat, de igyekezett kizárni a tudatából. Végül sikerült, de teljesen beleizzadt az erőlködésbe. Mégis, megkönnyebbüléssel vette tudomásul, ahogy végre ott ült az ágyon, kinyújtott lábakkal, hogy a teste, ha nagy erőfeszítések árán is, de engedelmeskedik az akaratának.

És akkor meghallotta a hangot.

A feje felől jött, és ebből azonnal kitalálta, hogy emelete is van a háznak. Két láb határozott dobbanása keltette a zajt. Bárkihez is tartoznak ezek a lábak, az illető valószínűleg az ágyáról szállt le.

Lépések kopogtak odafent a padlón. Egy ajtókilincs csattant, aztán újabb lépések hangja, lefelé egy lépcsőn. Olivia visszafojtott lélegzettel, dobogó szívvel hallgatózott. Az ismeretlen lejött az alsó szintre. Olivia várta, hogy kitáruljon a szobaajtó, de a hangok tulajdonosa elment előtte. Egy perc múlva víz zúgott fel valahonnét a közelből – egyértelműen a vécéöblítő zaja – aztán ismét hallotta a szoba ajtaja felé tartó lépéseket.

Ezúttal azonban az idegen nem ment tovább. Néhány másodpercnyi néma csendet követően a szobaajtó kilincse lassan lenyomódott, és Olivia, miközben a szíve a torkában dobogott, jól látta az előszobából beáramló fényben, ahogy egy magas, széles vállú alak körvonalai tűnnek fel az ajtóban.

2. Augusztus, hat hónappal korábban

Olivia Lloyd északi irányba hajtott a Crewe Road jóformán üres, négysávos betonszalagján az ezüstszürke Saabjával. Útközben leengedte az ablakot és élvezte a friss, reggeli levegőt, amibe a frissen nyírt fű illatát sodorta magával. Elhajtott az Iceland Plus szupermarket kékre és fehérre festett épülete előtt, ahol hosszú sor várakozott arra, hogy bejuthasson az üzletbe. Magas, tüskehajú biztonsági ember ügyelt arra, hogy ne legyen rendbontás a vásárlók között. Az üzlet előtt reklámtáblák sokasági állt, az éppen aktuális tarifákat hirdetve, amik már régen nem követték az üzletlánc honlapján vagy a szórólapokban található árakat. Az egyik tábla előtt baseball-sapkás suhanc guggolt. Egy vastag alkoholos filccel éppen néhány termék árát húzta át, majd írta feléjük az új, a korábbinál természetesen magasabb összegeket.

Már két hónapja volt annak, hogy az üzletlánc lehúzta a rolót. A gyorsan növekvő piaci pánik elég volt ahhoz, hogy a cég értékének nyolcvankilenc százaléka elpárologjon a tőzsdén, így aztán a legtöbb boltjuk bezárt. Ami mégsem, abból magánvállalkozás lett, mint ebből is itt. Pár helyi fickó vette át a fennmaradt készleteket, majd kötött szerződést a beszállítókkal, azután pedig úgy szabták meg az árakat, ahogy nekik tetszett. Nem az Iceland Plus volt az egyetlen, ami így járt, világszerte hasonló volt a helyzet; de mert ebből az üzletből volt ezen a környéken a legtöbb, az itt lakóknak ez számított a leglátványosabb változásnak.

Olivia be akarta kapcsolni a rádiót, az ujja már ott lebegett a gomb felett, végül mégis letett róla. Ezen a reggelen semmi kedvet nem érzett a hírek meghallgatásához. Az előző napokban már bőven elég volt belőle. Rövid töprengés után inkább a CD-játszót kapcsolta be. Közben megállt a Crewe és a Granton sarkán tilosat mutató közlekedési lámpánál, és bár rajta kívül csupán egyetlen autó várakozott a kereszteződés túloldalán, mégsem szabálytalankodott. Türelmesen megvárta a zöld jelzést, közben az ujjai hegyével a zene ütemére dobolt a kormányon, és észre sem vette, hogy dúdol.

– Egy újabb nap a paradicsomban – motyogta maga elé, miközben gázt adott, és a tekintete önkéntelenül a kéklő égboltra tévedt, ahogy az mostanában sok más emberrel is rendre előfordult.

Elhajtott egy buszmegálló előtt, ahol jókora tömeg verődött össze, láthatóan jóval több annál, mint ahány ember a következő járatra felfért volna. Néhány kíváncsi, és pár mogorva tekintet fordult az autója után. A reggeli csúcsforgalom közepén jártak, minden tömegközlekedési eszköz csordultig volt, mivel autók csak elvétve közlekedtek a városban. Ő maga csak azért volt kivételezett helyzetben, mert az egészségügyben dolgozott. Azt azonban nem lehetett tudni, meddig tesznek kivételt a betegápolókkal? Könnyen lehet, hogy előbb-utóbb csak az orvosokat illeti majd meg ez a kiváltság a kórházak alkalmazottjai közül. Az üzemanyagkészletek jó részét ugyanis már hetekkel korábban zárolták a mentők, a rendőrség és a tűzoltóság, na meg a hadsereg és a kormányszervek részére. Még az autóbuszokat üzemeltető társaságok sem kaptak belőle annyit, amennyit igényeltek, rendszeressé váltak hát a járatkimaradások.

A következő saroknál balra fordult és elhaladt a kerület egyetlen katolikus temploma előtt, ahol néhány önkéntes éppen a kétszárnyas kaput mosta. A bejáratot valamikor az előző éjszaka azzal csúfították el azzal, hogy vörös festékszóróval a „HAZUGSÁG!” szót fújták rá. Nem ez volt az első eset. A nagyváros templomai az utóbbi hetekben többször elszenvedtek már hasonló rongálást. A legkirívóbb eset néhány napja történt, amikor ismeretlenek felgyújtottak egy kápolnát a város déli felén.

Három perccel később megérkezett a munkahelyére. A kórház parkolója háromnegyed részig üresen állt, így nem okozott gondot, hogy parkolóhelyet találjon magának. Kiszállt, lezárta a kocsit és a táskájával a kezében elindult a főbejárat felé. Csak, amikor a fotocellás ajtó félresiklott előtte, jutott eszébe, hogy elfelejtett tankolni. Akkor majd hazafelé, határozta el magát, miközben átvágott az előtéren a lifthez. Amíg a felvonóra várt, széthúzta a táskáját és gyorsan ellenőrizte, mennyi üzemanyagjegy lapul benne? Kevesebbet talált, mint amire számított, pedig ebből a hónapból még két teljes hét volt hátra.

Tíz perccel később már az ápolók halványzöld köpenyébe öltözve lépett be a negyedik emeleti ügyeletesszobába, ahol a kolléganőivel együtt várta az osztályos főnővér eligazítását; erre minden hétköznap pontosan fél nyolckor került sor. Amig az asszony nem érkezett meg, az ápolónők rendszerint kávézással és üres fecsegéssel ütötték el az időt.

– Hé, csajok! – Sylvia Scott, az egyik ápolónő, aki még a huszonhét éves Olivia Lloydnál is fiatalabb volt, úgy robbant be a szobába, akár egy meteor. A telefonját szorongatta a kezében. – Hé csajok, ti olvastátok már? Megvan az időpont. Mármint a pontos idő. Most már tudják.

A beszélgetés elhalkult, minden tekintet az érkezőre szegeződött. Néhány közönyös, és jó pár vádló pillantás, amiért a bejelentés megszakította azt a fajta, néhány perces reggeli nyugalmat, amit a dolgozni készülők rendszerint féltékenyen óvtak, mielőtt belevetik magukat a napi mókuskerékbe.

– Eddig is tudtuk – mondta Olivia. – Jövő év április kilencedike. Hetek óta tudjuk. – nem tetszett neki, hogy manapság minden beszélgetés a Nemezisről vagy a közelgő becsapódásról szólt. Vagy azzal indult, vagy előbb-utóbb kérlelhetetlenül oda lyukadt ki. Mint a halálos betegek, akik bármibe fognak is, előbb-utóbb szembesülnek a felismeréssel, hogy lesz egy pont, amin túl már nem látnak tovább, éppen ezért nem is tervezhetnek. Nem szerette ezt, ám nemigen tehetett ellene semmit.

– Na igen. – Sylvia halkabbra fogta a hangját, megérezve a levegőben vibráló feszültséget. – De ez most már percre pontos. Greenwichi idő szerint este fél tizenegy.

– Ja, azt én is olvastam – bólintott Petersen, a kevés férfi betegápoló egyike. – Most már csak a kérdés, pontosan hol landol?

– Landol? – visszhangozta egy vékony hang a sarokból, a kávégép mellől.

– Hát landol – bólogatott Petersen. – Vagy hogy mondják?

– Becsapódik – válaszolta nyersen Rebecca Hobbs, az osztály egyedüli fekete bőrű ápolónője. Néha úgy is emlegették, hogy az egyetlen fekete alkalmazott a kórházban, ami persze túlzás volt, és csak vicc, de az ápolónők közül valóban ő volt az egyetlen fekete. Néhány hónappal ezelőttig, amíg nem talált saját albérletet, közös lakáson osztozott Oliviával. – Nem landolni fog drágám – nyomta meg gúnyosan a szót -, hanem becsapódni. Ami nagyon nem mindegy. Fel fogja szakítani a földkérget.

– Akkor becsapódni – legyintett Petersen.

– A becsapódás pontos helyét is megjelölték. A legvalószínűbb helyszín Kanada északkeleti része – böngészte tovább a telefont Sylvia. – Az érintett terület Ontario, Québec és Újfundland államok. Még az is lehet, hogy egyenesen a Hudson-öbölbe zuhan. – felnézett, elsápadt. – a nagynéném Ontarioban él.

– Akkor a legjobb lesz, ha máris felhívod, hogy gyorsan pakoljon össze és húzzon el – javasolta Petersen.

– Szerinted ő nem olvas híreket, bunkó? – vágott vissza Sylvia a huszonéves fiatalok minden dühével. – Idős, nem hülye.

– Úgy gondolom, idejében megkezdik a kitelepítést – töprengett hangosan Rebecca. – Nagyon nagy terület, az igaz, de a dátumig van még hátra majdnem nyolc hónap.

– Kivéve, ha a jövő héten be nem jelentik, hogy most már az Atlanti-óceán közepén landol. Azaz becsapódik – javította ki magát Petersen. – Egy hónap múlva pedig Afrika lesz soron. Elég nagy a világ, és már eddig is millió variációt hallottam.

– Ez azért nem valószínű – ingatta a fejét Olivia. – Ahogy az az izé egyre közelebb ér, úgy lesznek egyre pontosabbak a becslések.

Izé. Egyszerűen csak így nevezte. Vagy egyszerűen csak az üstökös. Néhanapján szarnak is hívta, és nem ő volt az egyetlen. Sokan emlegették még így, hol dühös, hol reményvesztett, vagy látszólag közömbös hangsúllyal. Amennyire azonban vissza tudott emlékezni, ő még soha nem szólította a nevén, Nemezisnek. Még csak azt sem tudta, honnan jött ez a név? Egyszer csak így kezdték emlegetni mindenfelé.

De, amikor múlt év októberében felfedezték, még senki nem hívta így. Az üstökös neve nem volt egyéb egy hosszú számsornál, amit ráaggatnak minden újonnan felfedezett objektumra, afféle katalógusszámként. A bejelentésről szóló hír pedig gyakorlatilag elveszett a napi politika botrányai, a bűnügyi hírek, a küszöbön álló filmpremierek meg a bulvár legújabb, „ki-kivel kavar éppen” bejelentései között. Százból jó, ha tíz ember hallott róla egyáltalán, és azok közül is egy-kettő akadt, aki értette is, miről van szó?

Olivia Lloyd az előbbiek közé tartozott. Olvasott róla, de az alapvető információknál többet sosem konyított a csillagászathoz. Legalábbis eddig, mert utóbbi hónapokban a beszámolók hatására az ismeretei akarva-akaratlanul is egyre gyorsabb ütemben gyarapodtak. Azzal ugyan korábban is tisztában volt, minek a hatására változnak az évszakok, hogy a Föld a Naprendszer harmadik bolygója, hogy más planéták is rendelkeznek egy, vagy több holddal, esetleg gyűrűkkel, de ennyi. Gyorsan túllendült az üstökös bejelentéséről szóló híreken, és másnap már nem is emlékezett rá. Aztán eltelt legalább két hónap anélkül, hogy bárhol is szóba hozták volna ismét – vagy, ami elképzelhetőbb, hogy beszéltek róla csak ő nem találkozott vele -, és csak valamikor az év vége felé, karácsony környékén bukkantak fel újra az üstököst érintő beszámolók, de azok egyszerűen belevesztek az ünnepi mámorba.

Aztán ez év január közepe táján megszaporodtak a bejelentések. A hír áttört egy bizonyos határt, és a napilapok sokadik oldalra sorolt cikkéből felkúszott a címlapokra. A híradóban már nem harminc perc elteltével beszéltek róla, hanem az előzetesben.

– Öt százalék annak a valószínűsége, hogy tízmillió kilométernél közelebbi távolságban halad majd el a Föld mellett – emlékezett vissza valamelyik esti műsorra, amiben egy fiatal csillagász nyilatkozott éppen. – A jelenlegi adatok alapján ezt a távolságot én úgy hét-kilenc millióra becsülném. Ez csillagászati mértékkel mérve persze még így is jelentős, a Hold távolságának közel kétszázötvenszerese. Ám ha figyelembe vesszük azt, hogy a Halley-üstökös ötvenöt millió kilométerre repült el a bolygónktól 1986-ban, akkor igen közelinek mondható. Ha a számítások helyesek, akkor körülbelül egy-másfél év múlva elképesztő látványban lesz részünk. Heteken keresztül gyönyörködhetünk majd az üstökös csóvájában, aminek látszólagos hossza annak közelsége miatt tízszer-tizenötször akkora lehet, mint a telihold.

– Hogyan lehetséges az, hogy eddig nem vették észre? – kérdezte tettetett érdeklődéssel a műsorvezető. Láthatóan nem konyított a témához, de le kellett vezényelnie a programot. – Hiszen az előbb említett Halley például hetvenhat évente visszatér.

– Számtalan olyan meteort és üstököst ismerünk, ami rendkívül elnyújtott pályán kering – kapta meg azonnal a választ. – Nem ritka a több száz, vagy több évezredes keringési idő sem. Ezért nem rendelkezünk róluk semmiféle írott feljegyzéssel. Megkerülik a Napot, aztán egy igen hosszú útra indulnak a Naprendszer külső vidékei felé. A C-365477-ről még kevés adatunk van, de a pályaadatok alapján úgy valószínűsíjük, hogy utoljára megközelítőleg nyolcezerötszáz éve járt itt, azaz nagyjából a neolitikum, az újkőkor kezdetén. A kőkorszaki ember láthatta, sőt, valószínűleg látta is. De feljegyzés ebben a korban természetesen még nem született róla.

– A nyakamat rá, hogy el van túlozva az egész – mondta most Petersen. – Verik a habot, közben találgatnak, de nem tudnak mondani semmi konkrétumot. Sőt, azt is biztosra veszem, hogy van ebben egy jó adag pánikkeltés, mint a terrorizmusban, meg a világjárványokban. A kormányok nagyon jók ebben.

– Nekem azért eléggé komoly dolognak tűnik – ellenkezett Olivia.

– Annak tűnik, persze – legyintett a férfi türelmetlenül. – Jön az az izé, és még az is lehet, hogy tényleg becsapódik. Először húsz százalék volt rá az esély, aztán már a duplája. Most éppen hatvanötről beszélnek, igaz? Oké, maradjunk akkor a hatvanötnél. Ez azt jelenti, hogy van rá harmincöt százalék esély, hogy elkerül minket. De nem ezzel foglalkoznak, nem azt mondják, hogy akár meg is úszhatjuk, hanem a becsapódással. Különben is, mekkora ez a szikla? – egészen belelendült a mondandójába. – Egy kilométer átmérőjű? Ötöd akkora, mint Edinburgh. Nekem ne mondja senki, hogy globális katasztrófát fog okozni. Ez egyszerű pánikkeltés – mondta felemelt mutatóujjal. – Nem ez lenne az első ilyen eset.