Josephine és Archer története:

Többé nem beszélünk (2022)

Többé nem hazudunk (2023)

Jobban is tudhattad volna.

Hólyagok nőttek a lábamon,
miután egyedül táncoltam az emlékeddel.

Tyler Knott Gregson

Első fejezet

Josephine

A hatalmas, csupa kő birtok lassan kirajzolódik előttem, a bennem kavargó sötét balsejtelem pedig egyre nő, ahogy az autó lassan felkanyarodik a körkörös felhajtóra. Lehunyom a szemem, és a hangra koncentrálok – a kerekek csikorognak a kavicson –, miközben mélyeket lélegzem, és igyekszem lenyelni a torkomat feszítő gombócot.

Itthon vagyok.

Egy évnek elégnek kellett volna lennie, hogy elhalványuljanak a fájdalmas emlékek, amelyeket a sors szőtt ennek a helynek a szövetébe. De miközben a sofőr kisegít a hátsó ülésről, és felviszi a csomagjaimat a Cormorant House impozáns bejárati ajtajához, rájövök, hogy semennyi idő nem lenne elég ehhez. Sem egy év, sem egy évtized, sem egy egész élet.

A sebeim túl mélyek.

– Boldogul egyedül ebben a huzatos, régi házban, kisasszony? – kérdezi a sofőröm, majd némi aggodalommal összevonja a szemöldökét, és körülnéz.

A pillantásom követi az övét, végignézek az ismerős környezeten. A lágy szélben fűzfák lengedeznek, ágaikat földig húzza a kora nyári levéltömeg. Gondosan nyírt bokrok állnak a felhajtó mentén, naiv őrszemek az éjszakában. A tengerpart felé nyúló gyep fürdik a gyér holdfényben. Még ebből a távolságból is hallom, ahogy a hullámok a szikláknak csapódnak – akár egy melankolikus metronóm.

Gyönyörű, de jéghideg.

Színtelen.

Akár a sötét erdő egy tündérmesében.

Mély levegőt veszek, hogy felfrissüljek, és visszafordulok a sofőrhöz.

– Rendben leszek.

– Ha maga mondja – dünnyögi lassan. – Csak szörnyen sötét van itt a sziklák tövében, az a helyzet. Bár, ha maga már hozzászokott, ha itt nőtt fel… – folytatja, és kissé elvörösödik. – Elnézést. Hallja, itt makogok, mint egy idióta. Biztos elfáradt a hosszú repülőúttól, úgyhogy indulok is. Hacsak nem szeretné, hogy bevigyem a bőröndöket…

– Nem, megoldom.

– Biztos? Mr. Beaufort a telefonban a lelkemre kötötte, hogy biztonságban juttassam el ide…

– …és pontosan ezt is tette – mosolyra húzom összepréselt ajkamat, benyúlok a kis fekete Yves Saint Laurent-táskámba, és előveszek egy ropogós ötvendollárost. – Köszönöm.

A sofőr tiszteletteljesen bólint, majd zsebre teszi a pénzt, és visszamegy az autóhoz. Várok, amíg a kocsi hátsó lámpáinak fénye elhalványul, aztán beütöm a kódot a bejárati ajtó melletti panelen, és belépek a boltíves előtérbe. A bőröndöm kerekei ütemesen, vészjóslóan csikorognak a sötétben.

Mindig is úgy éreztem, hogy szellemek lakják ezt a házat, de soha olyan erősen, mint épp ebben a pillanatban, ahogy itt állok a fehér vászonnal letakart bútorok között. Az ablaküvegekhez árnyak tapadnak, és mintha az összes sarokban kísértetek lengedeznének – nem a természetfeletti fajták, hanem a fájdalmas emlékeim töredékei, félrecsúszott álarcok mögül figyelő tünékeny látomások.

Az élet, amelyet egykor éltem.

A lány, aki egykor voltam.

Az ajtónál hagyom a csomagomat, és szobáról szobára járva mindenütt felkapcsolom a villanyt, fénybe borítva az üres kastélyt. Por kavarog a levegőben, ahogy lerántom a vásznat a bútorokról és előtűnnek a finoman megmunkált antikvitások. A Cormorant House-ban a forma mindig is előnyt élvezett a funkcióval szemben, a lágyan ragyogó, puha perzsaszőnyeg elnyeli a lépteket, a porcelán teáskészlet túl törékeny ahhoz, hogy még oly óvatosan is ihass belőle. Otthonosnak sosem lehetett nevezni, ahogy kényelmesnek sem. Csak az átható üresség húzza végig a bőrödön nyirkos ujjait.

Azt a kevés melegséget, ami valaha is jelen volt itt, a gondnok házaspár jelentette, akik a birtok végében található kis házban éltek. Flora és Miguel Reyes – az én személyes kályháim a hideg jégpalota sarkában. Visszanézve okosabb is lehettem volna annál, minthogy egy ilyen kevéssé biztos és könnyen elvehető dologhoz kössem a túlélésemet. Rá kellett volna jönnöm, hogy azokat, akiket gyakorlatilag a nevelőszüleimnek tekintettem, semmi sem kötelezi arra, hogy örökre velem maradjanak.

Mégis…

Legalább elbúcsúzhattak volna.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem ütött szíven a dolog, még ennyi idő után is. A pillanat, amikor az anyám tavaly nyáron végre adott egy rövid, kelletlen választ, hogy enyhítse a kíváncsiságomat – vagy némi gyógyírt adjon a fájdalmamra.

Miguel munkát kapott otthon, Puerto Ricóban, közölte velem Blair vidáman, miközben szinte fel sem pillantott az újságjából. Már el is mentek. Múlt hónapban összepakoltak, és elhagyták a Cormorant House-t. Jaj, ne vágj már ilyen fancsali képet, drágám. Mindenkinek ez lesz a legjobb. Most pedig edd meg a frittatádat, mielőtt kihűl! Húsz percen belül kezdődik a megbeszélésünk a VALENT marketingeseivel.

Tudtam, hogy hiába térek vissza ide, a Reyes-ok nélkül már semmi sem lesz ugyanaz. Azt hittem, kibírom. De most, hogy itt állok az üres konyhában, és nem hallom Flora halk dúdolását, nem látom Miguel futó kacsintását, amellyel nevetésre ingerel… rájövök, hogy csúnyán elszámítottam magam. A mélabú rám telepszik, a magányom vág, akár a borotva. Mintha minden egyes levegővételnél elmetszené a bordáimat.

A mosogatóhoz fordulok, kisimítom az arcomból hosszú, szőke hajamat, előrehajolok, és iszom egy kicsit a csapból; szinte kétségbeesetten igyekszem csillapítani a szomjam. Ha az anyám itt lenne, rögtön kifejtené, milyen illetlen dolog ez. Bár annyira talán nem háborítaná fel, mint az, hogy megszöktem Svájcból – a gyakornoki programról –, méghozzá anélkül, hogy bárkinek is szóltam volna.

Nem mintha lett volna választásom. Ha szólok nekik arról, hogy haza akarok jönni Manschester-By-The-Sea-be, mindent bevetettek volna, amit csak tudnak, hogy visszatartsanak. Hogy elérjék, hogy még egy nyárra Genfben maradjak, és mellettük dolgozzam a szervezetüknél, a VALENT-nél. Pontosan tudom, milyen meggyőzőek tudnak lenni – komoly esély van rá, hogy rávegyenek, dobjam félre a helyemet a Brown Egyetemen egy újabb üres, sehová sem vezető év kedvéért.

De ez nem fog megtörténni.

Mert én nem hagyom.

Félreértés ne essék, az elmúlt tizenkét hónap egyáltalán nem volt rossz. Néha még egészen nagyszerű is volt. Genf lenyűgöző város, tele történelemmel, kultúrával, nemzetközi kapcsolatokkal, művészettel… és egészen váratlan módon még szeretettel is. Amikor együtt dolgoztam Vincenttel és Blair-rel a VALENT-nél, életemben először éreztem úgy, hogy kiérdemeltem a ragaszkodásukat. Többet foglalkoztak velem az elmúlt egy évben, mint az előtte lévő tizennyolcban. Összesen.

De bármilyen jól is alakultak a dolgok, bármilyen boldog is voltam… az agyam hátsó zugában egy önző kis hangocska egyre csak nyaggatott. Azt kérdezgette, hogyan kerülhettem ilyen távol az otthonomtól, mindentől, amiről azt hittem, vágyom rá, és a csendes éjjeli órákban egyre csak azt suttogta, ez az új élet nem az, amelyet magamnak választottam volna. Ha egyáltalán választhatok.

Mi lesz az egyetemmel?

Mi lesz a divattervezéssel?

Mi lesz a nagy álmommal, hogy egy nap elindítom a saját vállalkozásomat?

A megválaszolatlan kérdések idővel halk zümmögésből hangos ordítássá erősödtek, és mind gyakrabban riadtam fel levegő után kapkodva. Hirtelen úgy éreztem, a körülmények szinte megfojtanak – akkora súllyal nehezedtek rám, hogy szinte lélegezni sem bírtam. Nevetni sem. Nem voltam képes másra, mint görgetni a napokat egymás után, akár egy robot vagy egy robotpilóta.

Időre volt szükségem – el kellett távolodnom a bizottsági ülésektől, a családi vacsoráktól, a felelősség átkozott súlyától. Tér kellett, hogy rájöhessek, mire vágyom én magam anélkül, hogy azon gondolkodnék, mit akarnak tőlem mások, vagy mit tartanak megfelelőnek számomra.

Nem szólhatnak bele a szüleim.

Sem a VALENT igazgatósága.

Még Oliver sem.

Mintha meghallotta volna a gondolataimat, a telefon hirtelen berregni kezd a táskám mélyén. Előveszem, és egy pillanatig a képernyőn felvillanó névre meredek: OLIVER BEAUFORT. Homokszőke haj, sötétkék szem, gondosan nyírt szakáll. Egy pillanatra eljátszom a gondolattal, hogy hangpostára irányítom a hívást.

Ha nem veszed fel, aggódni fog, rovom meg magam, és egy futó érintéssel felveszem a telefont. Ne légy önző, Jo.

– Szia.

– Szia, drágám! – Meleg, enyhe akcentussal színezett hangja a fülembe kúszik. – Biztonságban hazaértél?

– A konyhában állok éppen.

– Milyen volt az út?

– Hosszú. Eseménytelen – felelem, és a pultnak dőlök. – Majdnem az egészet átaludtam.

– Mégis csak el kellett volna vinned a kis repülőgépet. Ha engem kérdezel, nonszensz légitársasággal repülni, akár egy közember, miközben a szüleidnek van egy Golfstreamje.

– Nem akarok megint ezen vitatkozni, Oliver – ráncolom a homlokomat.

– Jó, jó… – mély sóhaj. Semmi kétség, neki is eszébe jutott az órákon át tartó parttalan veszekedés az indulásom előtt. – Nem húzogatom az oroszlán bajszát. Csak a legjobbat akarom neked.

– Tudom.

– Fáradtnak tűnsz, drágám – mondja, majd egy pillanatra elhallgat. – Biztos, hogy jól vagy?

– Persze. Csak… tudod, újra itthon lenni ennyi idő után… még rá kell hangolódnom.

– Az biztos. Minden olyan, mint az emlékeidben?

– Egy kicsit porosabb, de azt megoldom.

– Azt hittem, van személyzet a birtokon.

– Volt is. Ők… – Igyekszem rezzenéstelen hangon folytatni, ami elég nehezemre esik, ahogy Flora és Miguel arca felbukkan az elmémben. – …elmentek. Elköltöztek.

– Ezt nem is tudtam. Nem örülök annak, hogy egyedül vagy ott.

– Kiváló a biztonsági rendszer, Ollie. Más nem is kell.

– Tényleg? Egy biztonsági rendszer nem melegít fel az éjszaka közepén.

– Ön most flörtöl velem, Mr. Beaufort?

– Mindig – szinte hallom, hogy mosolyog. – Pihenned kéne egy kicsit. Biztos késő van már odaát.

A nagyapámat ábrázoló órára pillantok, amely a konyha falán lóg. A díszesen faragott aranymutatók lassan haladnak az arca körül, minden elmúló másodpercet hangos kattanás kísér.

– Majdnem két óra.

– Ühüm. – A vonal másik végéről halk kulcscsörgést hallok, majd egy ajtó csukódását.

Elképzelem, ahogy kinyitja az Eaux-Vives-ben található luxusapartmanja ajtózárját, és kilép a tó felé vezető rakpartra. Szőke fürtjei ragyognak a reggeli napfényben, megbillenti a fejét, hogy belekortyoljon a kávéjába.

– Itt még nyolc óra sincs, de már úton vagyok az irodába. Húsz percen belül találkozóm van az apáddal. Tudod, mennyire utálja a késést.

– Sajnos igen.

– Ma amúgy is remek hangulatban lesz, tekintve, hogy az egyetlen kislánya egyszerűen meglépett az országból az éj leple alatt. Gondolom, már tudják, hogy elmentél, igaz?

– Hagytam nekik üzenetet.

– Blair-t biztosan majd’ megüti a guta – horkan fel Oliver. – Nyilván csodás nap lesz ez az alapítvány dolgozói számára.

– Sajnálom.

– Nem kell. Nagyfiú vagyok, tudom kezelni, bármit is zúdítsanak rám a szüleid. Tudod, hogy messzemenőkig támogatom, hogy egy kis időre van szükséged. – Egy pillanatra elhallgat. – Nem mintha tiltakoznék, ha meggondolnád magad, és visszajönnél…

A plafonra emelem a tekintetem, és némán tanulmányozom a díszes, korona alakú öntvényeket, amelyek, akárcsak a ház maga, nagyjából kétszáz évesek.

– Mondtam: kell némi idő, hogy kitaláljam, mit akarok.

– Mégis mennyi?

– A hét második felében Providence-be megyek, hogy megvitassam a lehetőségeimet a Brown tanácsadójával. Utána tisztábban látok majd a jövőt illetően.

– Remélem, még mindig szánsz nekem szerepet ebben a jövőben.

– Ollie… – hunyom le a szemem elgyötörten.

– Oké, oké, nem nyaggatlak. Csak nagyon hiányzol.

– Még egy napja sincs, hogy eljöttem…

Csend a válasz. Olyan hosszan hallgat, hogy szinte már azt hiszem, megszakadt a vonal. Végül halkan megszólal:

– Én csak… biztos akarok lenni abban, hogy nem ijesztettelek el a múlt éjjel… azzal a kulcs-dologgal…

Ismét elhallgat, szinte tapintható az idegessége. Ez szokatlan tőle. Oliver Beaufort az egyik leghatározottabb ember, akit ismerek. Tíz hónapja találkoztunk, azóta még egyszer sem tapasztaltam, hogy kifogyott volna a szavakból – sem azon a meleg őszön, amikor először láttam a VALENT konferenciatermében, sem azon a felhős estén, amikor egy hosszúra nyúlt marketingtalálkozó után vacsorázni hívott, sem szilveszterkor, amikor szerelmet vallott nekem, miközben a tűzijáték rakétái szétrobbantak a csillagokkal pettyezett égen, háttérben a Svájci Alpok drámai, hósapkás hegycsúcsaival.

Most, hogy hallom, ahogy igyekszik megtalálni a megfelelő szót, kellemetlenül nagy bűntudat mar a gyomromba. Mindketten hallgatunk, az egyetlen hangot a vonalba szűrődő háttérzaj szolgáltatja – Oliver körül turisták nevetgélnek a parkban, egy villamos fékez csikorogva, egy taxi éles dudálása hangzik fel. Mondj valamit, biztatom magam, bármit, amivel megnyugtatod egy kicsit.

Persze, hogy a jövőm része vagy.

Persze, hogy szerelmes vagyok beléd.

Persze, hogy hamarosan visszatérek.

De az a makacs szám valamilyen oknál fogva nem hajlandó szóra nyílni.

– Josephine – mormolja végül Oliver azzal a halvány, déli akcentusával, amelyben a dél-karolinai gyerekkora köszön vissza: jó erősen megnyomja a mássalhangzókat. – Teljesen rendben van, hogy egy időre elmenekülsz a kötelezettségeid elől. Ameddig nem előlem futsz el.

– Már mondtam, csak egy kis időre van szükségem – préselem ki a választ összeszorított fogaim közül. – Nem rólad szól… vagy rólunk. Csakis rólam.

– Oké, drágám. Ha te mondod – ismét hosszú hallgatás következik. – Hívj holnap, ha pihentél egy kicsit.

– Hívlak.

– Szeretlek.

– Én is – nyögöm ki.

Csak akkor veszem észre, hogy olyan erősen ökölbe szorítottam a kezeimet, hogy az ujjaim egészen elfehéredtek, amikor leteszem a telefont.

Második fejezet

Archer

A hajnal nyomában érkezem meg a tengerhez, éppen akkor, amikor a nap feltűnik a Gloucester Harbour keleti horizontja felett. Az óceán felszíne sötétvörös, akár az alvadt vér, miközben az ég nyugati felét még mindig vastag, szürke felhőtakaró fedi. Észak felé pöfögünk, végig a szirtekkel övezett Crape Ann-partvidéken, Rockport és Ipswich irányába.

A legtöbb ember ilyenkor még az igazak álmát alussza, de én már órák óta fent vagyok – friss csalival teli hordókat pakoltam le a mólóról, feltöltöttem a dízeltankot, megjavítottam pár elromlott csapdát. Az Ebenezer – az alattam imbolygó, mustársárga rákászhajó – öregebb, mint én, a korát leginkább a repedezett üveggyapotból és az ütött-kopott deszkákból lehet megállapítani. Még három hónap után sem ismertem ki egyéniségének minden rejtett oldalát.

– Adj rá egy kis gázt, kölyök – hallatszik egy morcos hang a bal oldalamról. – Nem sétahajókázásért fizetlek.

– Nem is tudtam, hogy fizet egyáltalán bármiért is, tekintve, hogy a legutóbbi két csekkem rejtélyes módon elkeveredett a postán – mormolom a bajszom alatt. Bal kezem megfeszül a fából készült kormányrúdon, miközben a jobbal nagyobb sebességre kapcsolok.

– Mi az? – dünnyögi Tommy.

– Semmi.

– Mmm. – A kerékház nyílásában gubbaszt, és a sós víz pettyezte üvegen át az előttünk elnyúló Atlanti-óceánt figyeli. – Nagy fogás volt ma. Száz csapdát kell átnézni. Nincs vesztegetni való idő.

– Tudom.

– Jó hallani, hogy valami végre áthatol azon a vastag bőrödön.

Összeszorítom a fogam, és minden erőmmel igyekszem nem ráförmedni a főnökömre. Nem mintha nem érdemelné meg. Tommy Mahoney egy tipikus goromba pokróc: egész életében homárhalász volt, már akkor rákokat fogott, amikor én még a világon se voltam. Nem lennék meglepve, ha kiderülne, hogy vér helyett sós tengervíz folyik az ereiben. Még nincs hatvanéves, de a több évtizednyi fárasztó munkától jóval idősebbnek tűnik – a háta görnyedt, a keze köszvényes a túlerőltetéstől, a haja fehér, akár a só.

Ha kiszipolyozod a tengert, ő is kiszipolyoz téged.

Tommy az együtt töltött idő egyik felében kész idiótaként kezel, a másikban pedig tudomást se vesz rólam. Igyekszem nem magamra venni a dolgot, hiszen pontosan tudom, hogy mindenkivel ilyen, aki csak az útjába kerül. A legtöbb kapitány a szófukar matrózokat kedveli – egy morcos munkást, akinek parancsolgathat, és a szégyenteljesen alacsony bérért cserébe megtaníthatja mindenre, amit tud. Ketten rákászni jóval könnyebb, mint egyedül; még a csapdák átbogarászásának kőkemény monotóniáját is elviselhetőbbé teszi mindenki számára.

Kivéve Tommy Mahoney-t.

A kikötőben azt beszélik, mindig is inkább magányosan halászott, mint hogy kitegye magát az emberi társasággal járó gyötrelemnek. Tavaly ősszel kizárólag a szükség vitte rá, hogy alkalmazzon, mivel már egyszerűen képtelen volt egyedül elvégezni a munkáját. Az idő nagy részét morcos hallgatással töltjük, és miközben mindenki végzi a maga dolgát, csak akkor nyitjuk szóra a szánkat, ha feltétlenül szükséges.

Lassíts.

Csorogj a kikötő felé.

A csapdába friss csali kell.

Iszom egy korty forró kávét a termoszból, mire a leheletem gomolyogni kezd a levegőben. Ebben a korai órában nagyon hideg van a vízen – még júniusban is. A rákhalászat nem éjjeli baglyoknak való, én például négykor kelek, és már azelőtt a kikötőben vagyok, hogy a nap felbukkanna a horizonton. A rémesen korai időpont ellenére Gloucester Harbourban ilyenkor már zajlik az élet, különösen a nyári hónapokban. Mivel ez Massachusets egyik legismertebb halászati kikötője, egyúttal rákászok százainak otthonául is szolgál.

A bajtársaink.

A versenytársaink.

A vízben ugyanis véges számú homár úszkál. Ahogy sajnos csak véges számú kereskedő van, aki át tudja venni az árut, és véges számú partedlis turista, aki hajlandó fizetni érte. Egyes napokon az óceánpart inkább a vadnyugathoz hasonlít – a tengeri banditák törvényen kívüli földje, ahol mind igyekszünk minél előbb leszúrni a saját zászlónkat.

Mellettünk néhány ismerős csónak húz ki a csatornából, nyilvánvalóan a kedvenc horgászpontjaik felé igyekeznek. Egy hatalmas, masszív halászhajó fáradt sóhajjal nagy adag benzingőzt ereszt ki magából, miközben a horizont felé fordul, és elindul a nyílt víz irányába, halászhálói a hullámokon kígyóznak, várva a nagy fogást. Mögöttünk a kikötőben a nap első kompja rekedt zörgéssel életre kel, mintha egy oroszlán rázná meg magát egy hosszú, mély alvás után.

A Straismouth Island körül körözünk éppen, amikor megpillantom az Ebenezer egyik bójáját – koromfekete, nagy, mustársárga X-jelzéssel –, ahogy feltűnik a hajóorr jobb oldalán. Minden hajó más színűre festi a bójáit, hogy megkülönböztesse a többiekétől. Kékgalléros címerek, úgymond.

Fokozatosan visszahúzom a gázkart, és érzem, hogy a hajó lelassul. Tommy egyetlen szó nélkül elfoglalja a helyem a kormány mögött. Igyekszem nem észrevenni, milyen merevek a kormánykerékre kulcsolódó ujjai; ő maga is csak enyhén rezzen össze a fájdalomtól, miközben bekucorodik a hajlított támlájú vezetőülésbe. Kiiszom az utolsó korty kávét a termoszból, és előveszek egy pár neoprénkesztyűt a dobozból, ahol a felszereléseket tartjuk. A homár merész állat; nem akarod a rossz végén találni magad, amelyen azok az éles, kegyetlen ollók vannak. És valljuk be, a tavaly nyári incidens után a kezeim már amúgy is elég rossz állapotban vannak. Még csak az kéne, hogy ismét csontom törjön.

Tommy óvatosan a fekete-sárga bója mellé kormányoz minket. Áthajolok a gerendán, egy halászkampó segítségével kihúzom a vízből a kötelet, és a fedélzetre emelem. A mozdulataim automatikusak, miközben egy, a kapcsolóra mért laza ütéssel feltekerem az ázott kötelet az elektromos csigára. Az eszköz zörögve, küszködve felszínre vonja a homárcsapdákat. Nem tart sokáig – a legtöbb a sziklás zátonyon feküdt, legfeljebb hat-nyolc méter mélyen, ahol a legtöbb homár fészkel.

Amikor a sárga ketrec felbukkan a vízen, lekapcsolom a tekercselőt, és a hajóba húzom a zsákmányt. Az erőfeszítéstől kesztyűvel borított jobb kezembe enyhe fájdalom nyilall, de csak egy halk morgással nyugtázom az ismerős fájdalmat. A gumicsizmám egy pillanat alatt megtelik tengervízzel, a vízálló nadrágom csak úgy tocsog. Fölöttünk rekedten sikoltozó sirályok köröznek, ránk szegezik sötét gombszemüket – arra várnak, hogy a megfelelő pillanatban lecsaphassanak, és lophassanak egy kicsit a zsákmányunkból.

– Mi a helyzet? – Tommy leállítja a motort, és csatlakozik hozzám a hajó farában. – Vannak nagyok is?

– Egy kevés.

Felpattintom a csapdák tetejét, és föléjük hajolok, hogy ellenőrizzem tartalmukat. Néhány bágyadt rák csüng az oldalukon – kapásból visszadobom őket a vízbe. Az első csapda alján nyolc homár mocorog, és csattogtatja recés ollóit. A csapda oldalán üres csalizacskó fityeg. Gyakorlott mozdulatokkal ellenőrzöm a homárok méretét és nemét – ez fontos, mert bizonyos méret alatt nem szabad kifogni őket. A legnagyobbak ollóit összekötözöm, majd belököm a szellőzőtankba, a kisebbeket és rövidebbeket pedig visszadobom, hogy élhessenek még egy napot.

Az utolsó egy nőstény – a hasán ezernyi, apró, fekete tojással.

– Ikrák – vakkantja Tommy gorombán, ahogy átpillant a vállam fölött. – Dobd vissza.

– Azt terveztem – vágom rá feszült hangon. Még több hónapnyi munka után is zöldfülűként kezel. Mint valami ostoba kölyköt, aki olyan felelőtlen, hogy az engedélyét kockáztatva kifog egy vemhes nőstényt.

– Ne feleselj, fiú! – néz rám Tommy sötéten.

– Te meg ne szólj rám mindenért, öreg.

– Ez az én hajóm. Mi lenne, ha mutatnál egy kis tiszteletet?

– Mi lenne, ha kiérdemelnéd?

– Óvatosan – vágja rá, és összepréseli a száját. – Seperc alatt találok másik munkást.

– Sok sikert! Csak lesz, aki elviseli ezt a sok szart.

Úgy meredünk egymásra, mint két párbajozó, de a vitánk mögött nincs valódi indulat. Sem érzelmek. Csaknem hanyagul veszekszünk – mindez már a napi rutinunk része.

Húzd be a bóját.

Kösd össze az ollókat.

Töltsd újra a csalizsákot.

Civakodj.

Az állandó huzakodásunk ellenére biztosan tudom, hogy valahol mélyen egyikünk sem lenne képes összeszedni elég erőt egy valamirevaló veszekedéshez. Vagyis az utóbbi időben gyakorlatilag bármihez. Legbelül engesztelhetetlenül apatikus vagyok, és ez az érzés minden mást kiszorít: örömet, haragot, félelmet, reményt. Mindez csak odalent örvénylik valahol a mélyben, és túl gyenge ahhoz, hogy áttörje a mellkasom körül feszülő jégpáncélt, amely alatt talán még mindig dobog egy meleg, érző szív.

A csend szinte üvölt közöttünk. Tommy tekintete az enyémbe fúródik ősz szemöldöke alól, de végül csak legyint egyet, és hangos mártírsóhajjal hátat fordít nekem.

– Csak töltsd meg a csalizsákokat, jó? Még sok csapdát ki kell húznunk, és az idő nem áll meg.

Teszem, amit mond, miközben szokatlan, enyhe zavar villan át rajtam, de rögtön el is tűnik, akár egy vízbe hajított kő az óceán felszíne alatt. Már megint nem érzek semmit. Semmit, csak bénultságot. De ami engem illet, ez rendben is van így.

Jobb bénán, mint összetörve.

*

Miközben kiiszom az italomat, a pohár pereme fölött elkapom a bárpultos tekintetét, és intek neki, hogy kérek még egyet. A whisky már alig éget, ahogy lecsúszik a torkomon.

– Lassabban, kölyök – néz rám Harvey keményen, miközben kitölt nekem újabb kétujjnyi Jack Danielst. – Nem akarom, hogy megint kidőlj itt nekem.

Egy morgással veszem tudomásul a szavait, de közben már a számhoz is emelem a poharat. Harvey csak a fejét rázza, miközben arrébb megy – pontosan tudja, hogy a leckéztetése mit sem ér. Pedig nyilván igaza van, ez már a harmadik poharam ma este. Valahol mélyen, annál is mélyebben, ahol az ital áramlik az ereimben, tudom, hogy kicsit túl sokat vedelek egy átlagos kedd estéhez képest – vagy bármelyik estéhez –, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy ritkán esik meg az ilyesmi. Én vagyok Harvey egyik legjobb vendége. Csaknem minden délután, miután végzek az Ebenezeren, ebben a bárban kötök ki.

A Biddy’sben, ebben a lepukkant krimóban a kikötő peremén – ott, ahová mindenki azért jön, hogy eltűnhessen. A turisták nem járnak ide, sőt, a pokolba is, még a helyiek sem. A vevőkör szinte kizárólag rákászokból és halászokból áll, makrélától bűzlő, kérges kezű alakokból, akiknek a fele még ide is gumicsizmában tér be, hogy olcsó házi sört vedeljen, és ugyanazokkal a heccekkel szórakoztassa a társait, mint már évtizedek óta.

Tommy hozott el ide az első műszakom után. Leültetett az egyik viharvert faszékre, a kezembe nyomott egy pohár whiskyt, majd egy szuszra felhajtotta a sajátját. Bólintott a pultos felé, majd a pultra csapott egy húszdolláros bankót, és itt hagyott, hogy egyedül fejezzem be az italomat. Gondolom, számára ezt jelentette a barátkozás.

Azóta az első este óta nem jött ide többé, de ez nem akadályozott meg abban, hogy egyedül is eljöjjek. Biztosra veszem, hogy a tulaj, Harvey pontosan tudja, hogy kiskorú vagyok, de a Biddy’sben egyértelműen a „ne szólj szám, nem fáj fejem” törvény van érvényben. Fél éve iszom ebben a bárban, és még egyszer se jutott eszébe személyit kérni tőlem, vagy akár csak egy pillanatig is habozni, mielőtt tölt nekem. Számára csak egy vagyok a vízipatkányok közül, akik az italba fojtják az újabb hosszú, tengeren töltött nap gyötrelmeit.

– Hé! – hangzik fel ekkor egy söráztatta hang bal oldalról, amely egy ragyás képű, flanelinges pasashoz tartozik. A kezében egy üveg Bud Lite, azt gyanítom, már nem az első ma este. És nem is az ötödik. – Ismerősnek tűnsz, kölyök. Láthattalak már valahol?

Na, helyben vagyunk.

– Kétlem – vágom rá közönyösen.

– Nem, nem, biztos, hogy láttalak. – A pasas közelebb hajol, hogy jobban megszemlélhesse az arcomat. – Várj, tudom már! Te vagy az a nagymenő dobó, mi? Az Exeter Akadémiáról.

– Összekeversz valakivel – mormolom, miközben megint belekortyolok a whiskybe.

Ám a férfi tántoríthatatlan.

– A fiam a Gloucester Gimiben játszik. Egy nagy szar, amit művel, a labdát is alig bírja elkapni… de igyekszem ott lenni minden meccsén. Általában dögunalmasak, nem úgy, mint az az Exeter–Gloucester-meccs tavaly… ahogy dobtál, haver… még sose láttam hasonlót! Azt hittem, te vagy a következő Roger Clemens.

Valami felbugyog bennem, elég erősen ahhoz, hogy elmossa a mélységes közönyt, ami az elmúlt egy évben eluralkodott rajtam. Valami, amitől vágtatni kezd a pulzusom, és a lélegzetem is elakad. Olyan rég éreztem már bármit is, hogy kell egy kis idő, míg azonosítani tudom az érzést.

Düh.

Tiszta, hígítatlan düh. Átáramlik a mellkasomból a tagjaimba, az ujjaim a pohárra kulcsolódnak, olyan erősen, hogy attól tartok, összeroppantom, miközben a számhoz emelem, és egy hajtásra kiiszom a tartalmát.

– Szóval mi történt, mi? – A pasas rám bámul, láthatóan fogalma sincs a véremben dübörgő haragról. – Az egyetemi csapatban vagy?

Köhögök, mert az alkohol most érte el a gyomorszájamat, és a szememet is mintha szúrná valami. Leteszem az üres poharat, hátralököm a székem, és lekászálódom róla. Búcsúzóul Harvey felé biccentek, a pultra dobok pár bankjegyet, és az ajtó felé indulok.

– Hé, hova mész, kölyök?

Nem veszek tudomást a férfi kásás kiáltozásáról, inkább kilépek a sikátorba. A meleg, párás kora esti levegő lágyan körbevesz, én pedig hunyorgok a hirtelen világosságtól, miközben visszaindulok a kikötő felé, és minden lépéssel igyekszem lecsendesíteni a bennem tomboló vihart. De a düh nem enyhül – még akkor sem, amikor fellépdelek az ütött-kopott, szűk lakásomhoz vezető lépcsőn. Sem, amikor ledőlök a nyikorgó fémágyra, és a papírvékony falakon át hallgatom a szomszédaim üvöltözését. Sem, amikor rámeredek az ocsmány, torz csonkra, ami a jobb kezemből maradt – a bőrömet mindenütt ronda, vörös hegek tarkítják, akár egy deltatorkolat folyói.

Szorosan becsukom a szemem, hogy ne is lássam, de a kép még a sötétben is a szemem elé tolakszik. A bőröm alá kúszik, úgy száguld az ereimben, akár a méreg. Éjjelenként néha azt kívánom, bár a méreg elég erős lenne ahhoz, hogy véget vessen nyomorúságomnak, hogy kivessen végre ebből a szánalmas létezésből, amelyben vergődöm nap mint nap.

Nem vagyok öngyilkos típus.

Szándékosan nem eredek a halál nyomába.

De ez nem jelenti azt, hogy ne fogadnám tárt karokkal, ha eljönne.

Mi értelme élni, ha minden álmod örökre halott?

Harmadik fejezet

Josephine

A külső kapu berregésére ébredek.

Hevesen pislogok, és felnyögök, ahogy a kegyetlen déli napfény besüt a gyerekkori szobám ablakán, és a szemembe vág. Miután órákon át hánykolódtam, úgy érzem, mintha mindössze pár perccel azelőtt aludtam volna el, hogy a kapu hangja durván felébresztett. Ez az idő közel sem elég, hogy kipihenjem az időeltolódást, amelyet még mindig érzek a tagjaimban. A biológiai órám hat órával el van tolódva.

A kapucsengő ismét megszólal – és zúg, zúg, folyamatosan. Valaki bebocsáttatást kér.

Ki a franc lehet? Bosszúsan lelököm magamról a takarót. Senki sem tudja, hogy megint ezen a kontinensen vagyok.

Hatalmas ásítással kimászom az ágyból, és lemegyek a lépcsőn. Olyan poros a padló, hogy lábnyomokat hagyok mindenfelé, amerre csak megyek, mintha mezítláb járnék a frissen hullott hóban. Muszáj kezdenem valamit ezzel a rémes helyzettel, persze csak a megfelelő koffeinbevitel után.

Amint odaérek a bejárathoz, a kapuhoz tartozó kamera képernyőjére pillantok. A halszemoptikás lencsén át egy ismeretlen, ősz haját csinos kontyban hordó idős nő néz velem farkasszemet. Persze tudom, hogy valójában nem lát engem, de éles pillantásától önkéntelenül is kihúzom magam. Lehúzkodom a túlméretezett alvópólóm alját, hogy egy kicsit jobban takarja a fenekemet, majd megnyomom a mikrofon gombját.

– Ööö… igen?

– Miss Valentine-hoz van szerencsém? – szólal meg egy torokköszörülést követően.

– Segíthetek valamiben?

– A nevem Mrs. Agatha Weatherby Granger. A szülei vettek fel, én vagyok a Cormorant House új házvezetőnője.

Hátrahőkölök.

Házvezetőnő?

Inkább bébiszitter. Tudhattam volna, hogy Blair-t és Vincentet cseppet sem érdekli, hogy független akarok lenni. Kíváncsi vagyok, mennyi idő telt el aközött, hogy felfedezték az eltűnésemet, és hogy őrült módjára új személyzetet kezdtek keresni a házba. Felteszem, nem több, mint pár másodperc.

– Már egy ideje várakozom itt – adja tudtomra a nő kimérten. – Kezdtem azt hinni, hogy elromlott a csengő.

– Sajnálom, nem hallottam. Aludtam.

– De hát már dél is elmúlt! – vágja rá szinte rémülten.

– Igen… – önkéntelenül összeszorítom a számat. – Tudja, az időeltolódás. Tegnap nagyon későn érkeztem meg.

Nem felel, de a helytelenítése szinte kézzelfogható. Szavak nélkül is tökéletesen értem.

– Nézze – kezdem, miközben igyekszem elrejteni bosszankodásomat –, igazán kedves, hogy idáig vezetett, de azt hiszem, tévedés történt. Jelenleg nincs szükségem házvezetőnőre.

Mrs. Agatha Weatherby Granger arca szinte meg sem rezdül a szavaimra.

– A legnagyobb tisztelettel, Miss Valentine, de engem nem ön fogadott fel. Most pedig nagyra értékelném, ha lenne olyan szíves beengedni, hogy civilizáltabb körülmények között beszélhessük át a megegyezés részleteit.

Felsóhajtok.

Az isten verje meg a szüleimet és azt, hogy az életem minden részét kézben akarják tartani!

Elismerve, hogy ezt a csatát nem nyerhetem meg, a gombra nyomom az ujjam, hogy beengedjem a kapun Mrs. Granger kis, barna szedánját. Megdörzsölöm a szemem, és az egyik közeli oszlopnak dőlök. Csak akkor eszmélek rá, hogy nincs rajtam nadrág, amikor a combom a hideg márványnak nyomódik – márpedig nem ilyen első benyomást akarok tenni erre a rideg, merev házvezetőnőre, aki ijesztő sebességgel halad felfelé a felhajtón.

Az a szerencsém, hogy mivel túl lusta voltam tegnap este felcipelni a bőröndjeimet az emeletre, még mindig ott állnak a hallban. Gyorsan beletúrok az egyikbe, átverekszem magam a felső rétegeken, és előhúzom az első farmert, ami a kezembe akad. Alig végzek az utolsó gombbal, amikor kopognak az ajtón. Három éles, ellentmondást nem tűrő koppantás.

– Mrs. Granger – zihálom, miközben egyik kezemmel kinyitom a nehéz tölgyfa ajtót, a másikkal pedig beletúrok borzas, szőke hajamba, és kisöpröm az arcomból a kusza tincseket –, kérem, jöjjön be!

A nő belép – apró cipősarkai kopognak a kövezeten, és úgy tartja maga előtt a kistáskáját, akár egy páncélt. Helytelenítően lebiggyeszti az ajkát, miközben tekintete végigsiklik a vásznakon, amelyeket tegnap este lerángattam a bútorokról, és nemes egyszerűséggel a földre dobtam. A nyaka megfeszül, ahogy a fejünk fölött lógó kristálycsillárt tanulmányozza, amelyen vastagon ül a por, ezért kissé halványabban szikrázik a déli nap fényében, mint egyébként.

Metsző tekintete végül felém fordul. Végignéz gyűrött pólómon, alvástól kócos hajamon, csupasz lábamon, és ugyanúgy megkeményedik az ajka, mint a ház láttán.

– Ami azt illeti, szemmel láthatóan nagyon is szüksége van egy házvezetőnőre, Miss Valentine – mondja lassan, mintha egy gyerekhez beszélne. – Az előző személyzet hanyag munkát végzett.

– Már egy éve nem lakik itt senki, nem volt értelme állandó személyzetet tartani.

– Ühüm. Szerencsére kívül minden sokkal jobban fest, mint belül. A szülei alkalmaztak egy kertészeti céget, hogy rendben tartsa a gyepet és a virágágyásokat az ön távollétében. Amennyire ki tudtam venni a szavaikból, a medencét, a teniszpályákat és a kikötőt hetente egyszer egy férfi tartja rendben a helyi hajós közösségből, legalábbis addig, amíg nem tesznek szert állandó segítségre. – A hajós közösség kifejezést olyan undorral ejti ki, mintha valami illetlen dologról beszélne, ami a legkevésbé sem passzol a Cormorant House-hoz.

– Nagyszerű – felelem fáradtan, miközben érzem, hogy a fejem lüktetni kezd. Tessék, már megint: Blair és Vincent csak csettint egyet, és elintézi az életemet. Ahogy ismét megszólalok, a hangom csak egy mély morgás. – Isten őrizz, hogy bármiről is magam gondoskodjak.

– Mit mondott, Miss Valentine?

– Semmit. – Két ujjammal megszorítom az orrnyergemet, és igyekszem rendezni a gondolataimat. – Van csomagja?

– Csomagom?

– Feltételezem, a birtokon fog lakni, a Gull Cottage-ban. – Mindent megteszek, hogy ne remegjen a hangom, pedig már a puszta gondolattól is, hogy valaki más lakjon a birtok szélén fekvő kis személyzeti lakban a Reyesek helyett, összeszorul a torkom. – Szívesen odavezetem, és segítek berendezkedni…

– Ah! – Mrs. Granger le akarja tenni a táskáját a közelben álló asztalra, de amikor meglátja a bútort borító vastag porréteget, inkább meggondolja magát. – Nagyon kedves, hogy felajánlja, Miss Valentine, de erre nem lesz szükség. Nem költözöm a személyzeti szállásra a szolgálati időm alatt, hacsak nem ragaszkodik hozzá. Mindössze húsz percre lakom innét, a Beverly Farmson, és ott is maradnék, kivéve persze, ha a munkaidőn kívül is szüksége van rám.

– Nem, egyáltalán nem ragaszkodom hozzá – vágom rá, és igyekszem elrejteni megkönnyebbülésemet.

– Kitűnő. Hétközben kora reggeltől vacsoraidőig a szolgálatára állok. Amennyiben a hétvégén is igényli a jelenlétemet, kérem, legyen szíves három nappal korábban szólni.

– Egészen biztosan nem lesz szükségem önre a hétvégén. Ami azt illeti, igazság szerint hétközben sem hiszem, hogy segítség kellene…

– Márpedig meg fogja kapni. – A szeme egy pillanatra összeszűkül, ami eléggé elüt kifogástalanul udvarias arckifejezésétől. – Ám tekintve, hogy szeret későn kelni, szerintem az útjaink ritkán fogják keresztezni egymást.

Visszaszívok egy kevéssé udvarias riposztot. A mosolyom sziklamerev, inkább vicsor, mint mosoly, de nem hagyom, hogy lehervadjon az arcomról. Blair és Vincent alaposan belém verték a jó modor fontosságát, amióta csak először képes voltam egyenesen tartani a fejemet.

Mrs. Granger lassan körbesétál az átriumban, mintha gondolatban lefényképezné az összes poros felületet és csíkos ablaktáblát. Amikor újra a közelembe ér, csak egy pillanatra fékez le előttem, de ennyi is elég neki, hogy felhúzza az orrát botrányos külsőm láttán.

– Kér esetleg kávét, ha felöltözött?

– Az nem kifejezés!

– Felteszek egyet. Gyaníthatóan a konyha is a hallhoz hasonló állapotban van…

– De csak gyaníthatóan.

– Akkor nem fecsérlem az időt, hiszen sok a teendő. De ne féljen, Miss Valentine, a Cormorant House seperc alatt ismét a régi fényében ragyog majd.

Fénye, az sose volt, vágnám rá legszívesebben. Nem volt itt más, csak fájdalom.

De még ehhez sincs erőm. Így hát csak vicsorgok tovább, miközben a nő megmarkolja a kistáskáját, és olyan magabiztosan, mintha már ezerszer járt volna itt, apró cipősarkain kitipeg a helyiségből. Szemmel láthatóan nem szorul idegenvezetésre, sőt, valószínűleg nem is vágyik rá. Egy darabig csak álldogálok, míg léptei zaja el nem hal a konyha irányában, mintha csak fogva tartanának a gondolataim, miközben körülöttem mindenütt porszemek örvénylenek a napfényben.

Annyi biztos: Agatha Weatherby nem Flora Reyes. Öt perc is elég volt, hogy rájöjjek, nagyjából annyira anyáskodó típus, mint a kikötőben mászkáló kóbor macskák. Nem fog a karjába zárni egy hosszú nap után, nem dünnyög majd spanyol altatódalokat munka közben, és nem készíti el a kedvenc húslevesemet, ha megfázom. Ügyet sem fog vetni rám, és nem tudja majd szavak nélkül is, mit érzek, mit gondolok, és hogyan segíthetne, hogy jobban legyek.

Nem lesz az az anya, aki nekem sosem volt.

Tudom, hogy szándékosan őt alkalmazták… Blair és Vincent ezzel akarja helyrehozni azt a – szerintük – hibát, amit elkövettem. Szinte hallom is a beszélgetésüket.

Josephine túlságosan közel került a korábbi alkalmazottakhoz. Ezúttal jéghideg személyzet kell mellé, drágám. A Cormorant House-ban az illendőség mindenek fölött való.

Kipislogom a szememből a port – nem, nem sírok, hiszen nincs is rá okom –, aztán megfordulok, és felmegyek átöltözni.

*

Valamivel később anélkül, hogy megzavarnám Mrs. Grangert a kötelessége teljesítésében, átballagok a gyepen az óceán felé, bőrpapucsom minden lépésnél finoman a talpamhoz tapad. Amikor az utolsó kanyarhoz érve megpillantom a csónakházat, önkéntelenül is lelassítok. Gyönyörű, mint mindig – masszív kőből készült építészeti műremek, amely hosszan a víz fölé nyúlik, és az apám Hinckley-jének otthonául szolgál. De én már nem látom szépnek. Nem látok mást, mint a múltam árnyait.

Két tízévest, akik egymás mellett ülnek a tetőgerendán, és a lábukat lógatva találgatják, milyen alakzatokat öltenek fölöttük a csillagok.

Az a három fényes csillag alkotja az Orion-övet, Jo. Látod?

Aztán két tizenkét éves jelenik meg előttem, akik a hajókötél csomózását tanulják a kikötő kopott kötelein.

Csinálj belőle nyuszifület, Archer. Át a lyukon, aztán körbe, majd vissza a lyukon. Húzd szorosra!

És ott a két tizenhét éves, akik gombokat és öveket oldanak ki a sötétben, a kezük reszket a vágytól.

Ez fájhat, Jo, figyelmeztet a fiú gyengéden. Ha fáj, csak mondd, hogy álljak le.

Bízom benned, Archer, súgja vissza a lány.

Istenem, milyen szerelemittas bolond voltam. Ezüsttálcán nyújtottam Archer Reyesnek mindenemet – nem csak a testemet vagy a szüzességemet, de vérbő, lüktető szívemet is. Ő pedig boldogan elfogadta… hogy aztán örökre eltűnjön az életemből másnap reggel, és ne hagyjon hátra mást, csak egy szűkszavú levelet. Még csak annyira sem tudott férfi lenni, hogy ő maga adja át nekem.

Mielőtt Svájcba utaztam tavaly, darabokra téptem az üzenetét, és az óceánba szórtam. Figyeltem, ahogy a hullámok elnyelik a fecniket, és teljesen szétszaggatják. Nem lettem volna képes megtartani – tudtam, ha megtenném, azon kapnám magam, hogy újra és újra elolvasom, és minden egyes betűjét ezerszer is átbogarászom, rejtett jelentés után kutatva a szikár, rideg elutasítás mögött.

Ám sajnos kiderült, hogy teljesen mindegy, megsemmisítettem-e a levelet vagy sem. A szavai örökre az agyamba égtek, fájdalmasan és kitörölhetetlenül, és bármikor újra le tudtam játszani őket, mint valami kínkeserves szimfóniát.

Kedves Jo, ezzel a merev formulával kezdte, amelyet a levelezőpartnereinek és a kellemetlen ismerőseinek tart fenn az ember, úgy véltem, könnyebb lesz, ha leírok mindent, hogy biztosan ne értsük félre egymást.

A pulzusom vágtatni kezd, veszélyes gyorsasággal száguld, ahogy a szavai ismét átsöpörnek az elmémen.

Ahogy felébredtem másnap reggel, rögtön rájöttem, hogy szörnyű hibát követtünk el. Biztosra veszem, hogy te is így érzel.

Erőteljesen megrázom a fejem, hogy kitisztítsam az agyamat. Igyekszem megálljt szabni a szavaknak, de azok csak áramlanak tovább.

Remélem, tudod, hogy nagyra értékelem a barátságunkat. Túl nagyra, hogy kockára tegyem egy olyan jelentéktelen dologért, mint a dugás.

Lehunyom a szemem, és próbálom visszafojtani könnyeimet.

Szép nyarat!

A mellkasom lüktet, mintha valaki behúzott volna egyet a bordáimra.

A legjobbakat,

Archer

Ennyi volt. Azóta nem is hallottam róla. Egyetlen szót sem. Se telefon, se üzenet, se e-mail. Még egy nyavalyás levelezőlap sem.

A hallgatása minden szónál többet mondott. A hiányából megtudtam, amit tudnom kellett.

A szeretkezésünk után nem a lehető legmélyebb örömmel a szívében ébredt. A pillanatok, amelyeket együtt éltünk át a sötétben tavaly júniusban, neki nem voltak sem túlvilágiak, sem túláradóak, sem varázslatosak. A közös éjszakánk számára nem volt más, csak egy…

Hiba.

Ballépés.

A józan ítélőképesség hiánya.

A ragyogóan kék ég felé fordítom az arcom, nehogy megint összeomoljak. Már rég megfogadtam, hogy nem pazarlok több könnycseppet erre a srácra. De édes istenem, hogy fájhat még mindig ennyire? Hogy lehet a hiánya még mindig ilyen élő, lüktető seb, mint azon a reggelen, amikor egyedül ébredtem abban a nyavalyás ágyban, a bőrömön az illatával, csókjaitól duzzadt ajakkal, a csókoktól, amelyeket a napvilágnál már meg is bánt.

Valahol mélyen persze pontosan tudom a választ. Még ennyi idő után is… ekkora távolságból is… ennyi csendet követően… az én hülye, makacs szívem még mindig nem hajlandó megszabadulni ettől a fájdalomtól. Archer olyan sebet ejtett rajtam, amely sosem fog begyógyulni, mintha egy éles üvegdarabbal hasította volna fel a szívemet.

Ha valaki másról – bárki másról – lenne szó, talán képes lennék elfelejteni azt, ami köztünk történt. De még ez a luxus sem adatik meg nekem – ugyanis az olyan volna, mintha önmagam egy részét tagadnám meg. Tavaly nyárig az életünk szinte minden lehetséges módon összefonódott, és gyakorlatilag lehetetlen elválasztani a lányt, aki voltam, a fiútól, akit szerettem; és lehetetlen kiemelni az életemből akár csak egyetlen fontos pillanatot, amikor ne lett volna mellettem.

Nincs Josephine Valentine Archer Reyes nélkül.

Elhaladok a csónakház – és a szellemeim – mellett, és leszaladok a lépcsőn a privát kis kikötőhöz, amely egy sziklás öbölben van. A szívem kissé könnyebbé válik, ahogy meglátom a Kupidót, hatméteres, Alerion márkájú vitorlásomat, ahogy vidáman lebeg a dokk végénél. Nem lep meg, hogy szemmel láthatóan gondosan ügyeltek rá a távollétemben – talán a ház minden szegletét por borítja, de az apám sose hagyná, hogy a hajók is hasonló sorsra jussanak. Biztosra veszem, hogy a Hinckley is indulásra készen állomásozik a csónakházban.

Bárki is ápolta a vitorlásomat, remek munkát végzett – Mrs. Granger bizalmatlansága tehát fölösleges volt. A Kupidó fedélzeti kötelei takaros tekercsekben hevernek, a vitorlák kifogástalanok, a faüléseket frissen polírozták, pipacspiros festésén egy aprócska folt sem látszik, úgy ragyog, mintha új lenne.

Lerúgom a papucsomat és belépek a hajóba. A vitorlás enyhén inog a súlyom alatt, ahogy körbemegyek a szűk fedélzeten. Elszoktam a hajón mászkálástól – rég vitorláztam már –, de a többezernyi, tengeren töltött órával edzett izommemória rögtön működésbe lép, ahogy felhúzom a vontatókötelet, és eloldom a csónakot a dokktól. Megragadom a kormányrudat, és irányba állítom a hajót, míg a szél bele nem kap a vitorlákba. A Kupidó felgyorsul, miközben elfordítom az orrát, hogy kivezessem az öbölből a nyílt vízre.

Tökéletes nyári nap ez – lágy szellő fújdogál, a hullámzás pedig enyhe. Szárnyalni kezd a lelkem, ahogy dél felé indulok, a Salem Sound irányába. A nap aranylóan szikrázik a víz felszínén – olyan gyönyörű, hogy szinte a lélegzetem is elakad. A szél simogatja az arcomat, a nap melegíti a bőrömet, és végre megint úgy érzem, hogy élek – egy érzés, amely már túl régóta nem fogott el. Élek és szabad vagyok. Hiába: a svájci hegyvidék csodálatos, de sosem volt képes úgy rabul ejteni a szívemet, ahogy az Atlanti-óceán egy pillanat alatt.

A mosolyom kissé elhalványul, ahogy Genfre gondolok. Kíváncsi lennék, mit szóltak a szüleim a hirtelen távozásomhoz. Nyilván jobban viselték, mint Ollie, aki két hangüzenetet és hat szöveges üzenetet küldött már másnap reggel, annyira aggódott, hogy épségben földet értem-e. Még nem mertem ránézni az e-mailjeimre, de kétség nem fér hozzá, hogy amint megteszem, legalább egy üzenet vár majd az o.beaufort@VALENT.org címről a postaládámban.

Édes tőle, bizonygatom magamnak, és szorosabban megmarkolom a kormányrudat. Egyáltalán nem fojtogató.

A legtöbb lány magánkívül lenne az örömtől, ha egy jóképű srácot ennyire foglalkoztatná az állapota. A legtöbb lány nem érezné ezt fullasztónak, mint én, még több ezer kilométer távolságból is. A legtöbb lány, ha a jövőbe tekint, nem két gyökeresen eltérő utat látna maga előtt – balra a független életet a Brown Egyetemen, jobbra pedig a korai eljegyzést és a családi kötelezettségeket a VALENT-nél. És főleg nem érezné azt, hogy egyik úton sem tudna teljes magabiztossággal elindulni.

A szélbe tartom az arcomat, és hagyom, hogy a sós víz kitörölje fejemből a kínzó gondolatokat. Igyekszem a jelenre koncentrálni, miközben folytatom az utam Beverly felé. Hamarosan megpillantom a Misery Islands körvonalait. Meglehetősen kevéssé találó nevével ellentétben{1} – amelyet egy szerencsétlen hajóácstól kapott, aki három nyomorúságos napra itt ragadt egy rémes vihar idején még az 1620-as években – a Great Misery és a Little Misery a maguk vad, zabolátlan módján egyszerűen gyönyörűek. Számos más vitorlás is horgonyt vetett a nagyobbik sziget északkeleti oldalán, és a hajósok partra is vontatták a dingijeiket. Leginkább túrázókról van szó, akik égnek a vágytól, hogy felfedezzék Massachusets sziklás partjának túraútvonalait, és megcsodálják a páratlan kilátást.

Mire megkerülöm a szigeteket, majdnem eltelt a délután, ami csak akkor tudatosul bennem, amikor a nap süllyedni kezd a nyugati horizonton. Bár csábít a gondolat, hogy kint maradjak még pár órát, a Kupidót nem éjszakai utakra és zabolátlan vizekre találták ki.

Vitorlázhatok még eleget, győzködöm magam, miközben kelletlenül visszafordulok észak felé. Annyiszor jövök ki, ahányszor csak lehet, mielőtt újra elmennék innen.

Ahogy ismét elhaladok a Little Misery mellett, a szemem egy mustársárga rákászhajóra siklik, amely a sziklás zátonyok felett lebeg. A fedélzeten álló férfiak túl messze vannak, hogy láthassam őket – csak a narancsszínű overalljaikat tudom kivenni, és azt, hogy az egyikük idősebb és görnyedtebb, a másik pedig erős és széles vállú, az izmai megfeszülnek, ahogy a csapdák fölé hajol, hogy ellenőrizze őket.

Ezer éve nem ettem homárt.

A gyomrom hangosan megkordul a gondolatra. A napfény és a sós víz kiszívta az erőmet és felkorbácsolta az étvágyamat. A mellkasom felé húzom a kormány nyelét, és élesen átfordítom a vitorlákat, a fémből készült orrvitorlarúd balról jobbra lendül a fejem fölött. Észak felé fordítom a vitorlás orrát, és hazafelé indulok, a lágy délutáni szél gyengéden repít a part mentén. Az agyamban egy gőzölgő homár képe bukkan fel, friss coleslaw-salátával és egy bödön olvasztott vajjal.

Annyira koncentrálok, hogy észre sem veszem, ahogy a fiatalabb rákász felegyenesedik, és megpillantja a Kupidó pipacspiros testét a hullámokon. Nem látom azt sem, hogy az arca viaszfehérre sápad a felismeréstől, az ujjai pedig ráfeszülnek a kezében tartott csalizsákra. Nem hallom a halk nyögést, amely felszakad a torkából, és nem tudatosul bennem, hogy éppen most indítottam el azt az eseménysort, amely mindkettőnk életét örökre megváltoztatja majd.

Nekem csak a vacsora jár a fejemben.

Negyedik fejezet

Archer

Visszajött.

A szó megállíthatatlanul kavarog a fejemben, és minden mást egy csapásra kitöröl belőle. Mióta megláttam Jót a vitorlásán múlt héten, csak erre tudok gondolni. Nem bírok enni, aludni is alig. Még a whisky sem képes feledtetni. És akkor ne őrüljön meg az ember.

Ahogy megpillantottam a kis, piros vitorlást, már tudtam. Pedig még el sem olvastam az aranybetűkkel írt Kupidó feliratot az oldalán. Pedig még meg sem láttam a szél tépte, szőke fürtöket, a gyapjúpulóverbe burkolt vékony vállat, a kormányt magabiztosan markoló apró kezeket. És még nem taglózott le a felismerés úgy, mint pár másodperccel később.

Végre visszajött.

Egy groteszk pillanatra megfordult a fejemben, hogy a nyomába eredek. Kitépem a kötelet Tommy köszvényes kezéből, felbőgetem a motort, és teljes sebességgel üldözőbe veszem Jót az óceánon, mielőtt megint eltűnik a szemem elől. De a rideg valóság úgy vágott a képembe, akár egy vasököl.

Mégis mi a francot mondanék neki?

Sehogy sem tehetem jóvá, amit tavaly nyáron műveltem. Amiket írtam abban a levélben… ahogy csűrtem-csavartam az igazságot, míg végül egy ocsmány hazugság lett belőle, amelynek össze kellett törnie őt…

Megborzongok az emléktől.

Azzal a néhány felelőtlen szóval elértem, hogy azt higgye, semmit sem jelent nekem. Hogy mi ketten semmit sem jelentettünk. Csak egy felelőtlen dugást, amit jobb mielőbb elfelejteni.

Biztos szörnyetegnek tart.

A pokolba, az is vagyok.

Biztosabban zúztam össze azt, ami köztünk volt, mint ahogy a csontok összezúzódtak a kezemben. Nincs idő vagy távolság, amely helyrehozhatna egy ekkora kárt. És egyetlen dolgot biztosan tudok Josephine Valentine-ról – hogy haragtartó természet. Sosem bocsát meg nekem. Hiába magyarázkodnék, hiába próbálnám leírni neki, mit éltem át azon a végzetes napon, amikor a világom végleg széthullott. Még az sem használna, ha elmesélném neki, hogy Blair és Vincent sarokba szorított a fenyegetéssel, hogy börtönbe küldenek, és tönkreteszik a családomat.

Még ha…

Még ha…

Még ha…

Bolond lennék azzal áltatni magam, hogy akár csak egy szemernyi okom is volna az optimizmusra. Csupán az a tudat hozott némi vigaszt, hogy a kórházban meghozott döntésem miatt a családom biztonságban van fizikailag és anyagilag… de ez persze csekély enyhülést hozott a kegyetlen valóság ejtette izzó sebre.

Se ösztöndíj.

Se baseball.

Se egyetem.

Se kilátások.

Tényleg el tudod képzelni, hogy Josephine része legyen ennek a jövőnek? Ezt kérdezte Jo anyja, Blair, tökéletes közönnyel az arcán, és merően nézett rám a sápadt fényű kórteremben. Tényleg azt hiszed, hogy így is akar majd téged?

Semmit sem nyújthatsz neki, folytatta az apja, és a csuklómra feszülő bilincsre meredt. Nem zárhatod el attól, ami megilleti. Csak magaddal rántanád a nyomorúságba és a kétségbeesésbe. És végül… meggyűlölne ezért.

És ahogy most magamra nézek – a mélységre, amelybe süllyedtem –, tudom, hogy igazuk volt. Az az Archer, aki egykor voltam, halott, az álmai pedig porrá égtek.

Nyugodj békében, te hasznavehetetlen fasz.

Egyszer, régen olyan bolond voltam, hogy azt hittem, ha elég keményen dolgozom, ha elég jó leszek, eléggé megerőltetem magam… talán egyszer méltóvá válok arra, hogy ott állhassak Josephine Valentine oldalán. Nem barátként, hanem egyenrangú társként. Egy férfiként, akit egy nap majd büszkén nevezhet a férjének.

Amikor átvágtam a gordiuszi csomót, ez a remény örökre elillant.

Az útjaink már soha többé nem keresztezhetik egymást. Ő arra született, hogy idővel a világ egyik legnagyobb étkeztetési alapítványát vezesse… én pedig az életem hátralevő részében homárcsapdákat fogok a fedélzetre vonszolni, míg csak a csontjaim bírják.

Visszajött.

De ami azt illeti, lehetne akár a világ másik felén is, akkor sem tudnám áthidalni a távolságot, amely elválaszt minket egymástól.

Ötödik fejezet

Josephine

A szél a szemembe fújja a hajamat, ahogy lesüvítek a mocsáron át vezető elhagyatott úton. Erősebben nyomom a gázpedált, gyorsítok, és vigyorogva élvezem a sebességet. Bár alapvetően elég óvatos természet vagyok, tagadhatatlanul imádok gyorsan vezetni – különösen, ha az apám 1965-ös Porsche Cabriolet-jének kormánya mögött ülhetek.

A sebességmutató már elhagyja a kilencvenest is, amikor hirtelen meghallom magam mögött a szirénák hangját. A visszapillantó tükörbe nézek, és a szemem tágra nyílik, ahogy észreveszem a rendőrt, aki eddig nyilván valami mögött rejtőzködött.

A fenébe.

A fékre taposok és félrehúzódom, porfelhő tör fel a kerekeim alól. A kék és piros fények tovább villódznak, bár a szirénát már lekapcsolták, és a rendőr épp most száll ki a squadjából. Összerezzenek, ahogy meghallom a kavicsok csikorgását a léptei alatt.

Gyerünk, Jo!

Szedd össze magad.

Az egyik kéz tíz óránál, a másik kettőnél.

Süsd le a szemed.

Mély levegő.

És ne nézz ilyen bűntudatosan!

A rendőr megáll az ajtóm előtt.

– Ifjú hölgy, van fogalma arról, milyen gyorsan hajtott?

– Ööö… – ide-oda kapkodom a tekintetem, nem tudom rávenni magam, hogy a szemébe nézzek. – Túl gyorsan?

– Az már biztos – dünnyögi, majd hosszú szünetet tart, mielőtt folytatná. – Maguk, privilegizált gazdag fehér lányok, azt hiszik, bármiféle következmény nélkül döngethetnek az autópályán az importált, menő kocsijukkal, mi? És veszélyeztethetik a békés polgárok életét némi olcsó adrenalinlöketért?

– Nem, biztos úr! Esküszöm, hogy én nem…

– Ne fáradjon – szakít félbe szigorúan. – Jogosítványt és forgalmit.

– Természetesen – mormolom, miközben lázasan kutatok a papírok után az apró kesztyűtartóban. – Úgy sajnálom, nem lett volna szabad ilyen gyorsan mennem. Nincs rá mentség, én csak…

Ám ekkor elfojtott nevetést hallok, ami belém fojtja a szót. Felpillantok, és valósággal sokkol az ismerős arc látványa: Chris Tomlinson vigyorog le rám vidáman, akivel együtt jártam az Exeter Akadémiára. Az állán némi szakállkezdemény látszik, amitől idősebbnek tűnik, mint a legutóbbi találkozásunkkor. Felnőttebbnek. Vagy ez talán csak a tökéletesen passzoló tengerészkék rendőregyenruha miatt van.

– Te jó ég, Valentine, látnod kéne az arcodat! – nevet fel hisztérikusan. – Tényleg behúztalak a csőbe, mi?

– Á, csak majdnem szívrohamot kaptam! – ismerem el. – Nagyon köszi!

– Bocs, de nem tudtam megállni. – Csípőre teszi a kezét, a pisztolytáskája fölé. – Elteheted a papírjaidat, nem foglak letartóztatni. Kivéve, ha van kedved eljönni velem a kérómba, hogy kipróbáljuk az új bilincseimet… – mereszti rám a szemét kihívóan.

– Bejött ez már valaha is bárkinél, Chris?

– Meg lennél lepve! Van valami ellenállhatatlan az egyenruhás pasikban. Ha tudnád, milyen gyorsan olvad pacnivá minden nő ebben a városban, amikor az ablakuk elé lépek…

– Vagy csak azért flörtölnek veled, hogy megússzák a csekket.

– Ne tedd tönkre a fantáziát, Valentine!

Nevetve csóválom a fejem, miközben alaposan megszemlélem Christ.

– Nem tudtam, hogy érettségi után rendőrakadémiára mentél.

– Az apám a rendőrfőnök – vonja meg a vállát. – Szóval gyakorlatilag a vérünkben van.

– Igaz is, ezt már elfelejtettem. – A szám mosolyra húzódik. – Te voltál a legvadabb bulik középpontja a suliban, de a rendőrök sose jöttek ki egyhez sem. Vajon miért?

– Azok a régi szép napok! – vágja rá még szélesebb vigyorral. – Ezer éve nem rúgtam be az öreg Tomlison-bulimotort. Ha már szóba került… tartok egy tábortüzes grillezést július negyedike hétvégéjén… – A szeme ragyog a napfényben, ahogy lenéz rám. – El kéne jönnöd!

– Ööö… valószínűleg már nem leszek a városban, de kösz.

– Már az Exeterben se vettél részt a legtöbb bulin. Úgy látom, cseppet se változtál… – Aztán, még mindig vigyorogva, közelebb hajol. – Ezt visszavonom. Még jobb csaj lettél.

– Csak nem flörtöl velem, Tomlison biztos úr?

– Szeretnéd?

– Nem.

– Akkor természetesen nem flörtölök önnel, Miss Valentine. Te jó ég, micsoda világ ez, ahol úgy bánnak a jámbor rendőrökkel, mint egy darab hússal?

– Ezer bocsánat, biztos úr – mondom ironikusan.

– Amúgy hogy vagy, a fenébe is? Amikor utoljára hallottam rólad, valahol Európában kódorogtál, és a családod alapítványában mentetted meg a világot.

– A világmegmentős részről nem nyilatkozhatok – horkantok fel gúnyosan –, de jól hallottad, tavaly nyár óta Genfben éltem. Jó tudni, hogy a manchesteri pletykamalom még mindig teljes gőzzel őröl.

– Tudod, hogy van ez, Valentine, az emberek beszélnek. Ez egy kisváros… Kész csoda, hogy nem jutott el hozzám a hír abban a szent pillanatban, amikor a géped földet ért.

– Igazság szerint eddig még csak veled találkoztam.

– Akkor hadd legyek én az első, aki azt mondja: isten hozott itthon!

– Kösz.

– Fura lehet ennyi idő után visszatérni.

– Olyasmi – felelem, és elgondolkodva dobolok az ujjaimmal a kormánykeréken. – Semmi sem ugyanolyan.

– Tényleg? – vonja fel a szemöldökét Chris. – Szerintem éppen ellenkezőleg. Ez a hely jottányit sem változott, mióta az ősök leszálltak a nyavalyás Mayflowerről.

Igaza van.

A város tényleg nem változott.

Csak én.

– Szóval miért jöttél vissza? – kérdi Chris kíváncsian.

– Elhinnéd, ha azt mondanám, hiányzott, hogy vezethessem ezt a kocsit?

– Simán – vágja rá, és vidámság csillan a szemében. – Valóságos bűncselekmény hagyni, hogy egy ilyen példány a garázsban porosodjon. Ezzel együtt az új, felelősségteljes pozíciómból adódóan meg kell kérjelek, hogy kissé észszerűbb tempóban vezesd a jövőben.

– Igenis, uram! – szalutálok viccesen.

– Amúgy hová siettél ennyire? Úgy értem, jogom van tudni, ha már elengedem a büntetésedet – mondja, és egy pillanatra elhallgat. – Bár, ha azt feleled, hogy egy tüzes randira, még átgondolom a dolgot…

– Közel sem ilyen izgalmas dologról van szó – válaszolom, és az ajkam remeg a visszafojtott nevetéstől. – Providence-be megyek, hogy találkozzam a Brown tanácsadójával. Lassan el kell döntenem, hogy náluk kezdek-e szeptemberben, vagy megint halasztok.

– És?

– Őszintén? Halvány fogalmam sincs.

– Nahát, Miss Josephine Valentine, az Exeter Akadémia osztályelső búcsúszónoka nem tudja, mit akar? Mindig azt hittem, az egész életed meg van tervezve.

– Rosszul hitted. Biztosíthatlak, hogy az életem pont akkora káosz, mint bárki másé, talán még nagyobb is. A többiek mind az álmaikat kergetik, nevet akarnak szerezni maguknak… és itt vagyok én megint a startmezőn, és az égvilágon semmit sem tudok. – A hangom kissé megkeseredik, ahogy felbukkan a szemem előtt Archer arca. – De nem lehetünk mind szupersztár dobójátékosok, hogy ellovagoljunk a naplementébe, nem igaz?

Chris nem reagál a – be kell ismernem – meglehetősen olcsó megjegyzésemre. Nem hibáztatom érte. Ő és Archer az általános iskolai baseballcsapat óta barátok, és amennyire tudom, ez nem változott.

Csak mert Archer Reyes simán hátrahagyott engem, amikor lelépett innét, mással nem biztos, hogy ugyanezt tette.

A csend Chris és köztem hosszúra nyúlik, és csak akkor törik meg, amikor kényelmetlenül köhécselni kezd. Zavartan egyik lábáról a másikra áll, és mintha hirtelen nem akaródzna a szemembe nézni. Küzdök, hogy olvasni tudjak az arcáról – szkepticizmust látok és… csak nem szomorúságot? Talán tévedtem, amikor azt hittem, tartják a kapcsolatot.

– Nézd, Valentine – szólal meg habozva –, ami Reyest illeti…

– Nem akarom tudni.

– Mi van? – vonja fel a szemöldökét.

– Nem akarom tudni, hogy van, Chris. Nem akarom tudni, milyen nagyszerű élete van, melyik profi baseball-liga igazolta le, és milyen hatalmas sztár lett belőle. Nem akarom hallani. Képtelen lennék… – A hangom csupán cincogás, mintha nem is a sajátom lenne. A könnyek minden másodperccel erősebben szurkálják a szemhéjamat. Mély levegőt veszek, és kétségbeesetten próbálom egyben tartani magam. – Őszintén szólva, tudod… Archer tavaly nyáron teljesen világossá tette, hogy nem kívánja feltárni előttem az élete intim részleteit. Talán jobb, ha ez így is marad.