Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014, 2023

Egy hajszálon múlt, 2015 • Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan-trilógia, 2017–2018

Riva nővérek-sorozat I–IV., 2018–2019

Az agyam eldobom (átdolgozott kiadás), 2021

Átkozottak, 2021 • Heaven – A Leszármazott, 2021

Manna Marina, 2022

Caroline Wood-sorozat 1–8., 2019–2023

© R. Kelényi Angelika, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Utassy Dóra, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Ábrahám Viktória

Tördelő: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-13-7

TÖKÉLETES SZERELEM

Egymásba szerettek. Látszólag. Olyan pár voltak, amilyet elképzel a társadalom, amilyennel elégedettek a szülők, akik jól mutatnak egymás mellett, és akikre mindenki azt mondja: Milyen szép pár!

Szőke hajuk volt, és kék szemük.

Balázsnak még a szemöldöke is szőke volt, ez azért nem annyira tetszett Adélnak, de még belefért a róla alkotott képbe. Adél dohányzott, a sportos Balázst zavarta ez a rossz szokás, mégis úgy döntött, tolerálja. Hiszen annyira összeillenek ők ketten, nem kellene ilyen csip-csup apróságokkal tönkretenni ezt a szép szerelmet.

Egy klubban ismerkedtek meg, és már aznap együtt töltötték az éjszakát. Érezték, ez sorsfordító együttlét volt, már másnaptól elválaszthatatlanok lettek.

Balázsnak jó munkája, sok kiváló kapcsolata és elég takaros lakása volt Budán, Adélnak a remek állása, diplomája mellé gyönyörű alakot adott a természet, nem beszélve angyali arcáról. Egymásnak teremtette őket az ég.

Hétvégén kirándultak, Balázs hobbi kabriójával lenyargaltak a Velencei-tóhoz, hogy romantikusan, szerelemben tobzódva megebédeljenek egy csárdában. Adél úgy érezte, nem engedheti, hogy az ebédet is Balázs fizesse, hát átnyújtotta a pénztárcáját. Az asztal alatt, nem akarta, hogy a pincér lássa, valójában nem a férfi fizet. Balázs elfogadta. Márpedig ő férfi volt a javából. Adél örült, hogy fizethetett, mégis érzett egy tüskét a gyomra táján, amiért a fiúnak esze ágában sem volt elutasítani az ajánlatát. Valahogy ez nem illett a képbe.

Aztán legyintett egyet:

– Annyi bajunk legyen, hogy egy kicsit skót! Attól még nem csorbul a szerelmünk.

Két nap múlva kiderült, hogy Balázs idősebb, gazdag hölgyeknek ad teniszleckéket. Adél elhitte neki, hogy nem trenírozza a nyanyákat az ágyban is, bár volt rá felkérés bőségesen. Jól meg is fizették volna érte, de hát ő nem egy selyemfiú, őt nem lehet megvenni. Balázs legalábbis így magyarázta dohogva a bizonyítványát, amikor Adél érdeklődött a rajongói iránt.

Két nap múlva újra étteremben vacsoráztak, gyertyafénynél, romantikusan cézársalátát és ásványvizet fogyasztottak, hogy a sportos életmód se maradjon figyelmen kívül. Adél próbálta megállni, hogy rágyújtson, ettől ideges lett. Balázs látta, hogy Adél ideges, ettől neki is elment a kedve mindentől, és amikor fizetésre került a sor, hát nem kapta elő a kártyáját, sem a készpénzt, úgyhogy a lány vette elő ismét a pénztárcáját, és rutinosan átcsúsztatta Balázsnak az asztal alatt.

A hétvégét a Balaton-parton töltötték, Balázs foglalt szobát, a barátaik is ott nyaraltak, szombat este nagy bulit csaptak. Folyt a whiskey, dőlt a vodka, sok szesz lecsurgott a torkokon. Adél nem számolta, ki mennyit vedelt, a cechet szokás szerint osztották. Balázs azonban elsétált az asztaltól, ezzel is jelezve, hogy ő csak két whiskey-t ivott, és az igazán nem csap a sárba a többihez képest. Adél mindkettőjük részét kifizette, arra gondolt, igazán nem várható el a fiútól, hogy a szállodát és még az ivászatot is ő fizesse. A lány nem vette észre a barátok furcsa pillantását.

Aztán Balázs közölte vele, hogy lógjon be a hotelszobájába, mert csak egy főre van kiegyenlítve a számla, sőt, ágy is csak egy van abban a szobában, amely egy ifjúsági hotel első emeletén, egy közös vécés, fürdős folyosón helyezkedett el.

Adél kezdett gyanakodni arra, talán nem egyformán gondolkodnak bizonyos dolgokról, de nem akarta tönkretenni az estét és a kapcsolatukat azzal, hogy mindezt felhánytorgatja.

Pár nap elteltével kellemes, otthoni vacsorafőzést terveztek, Adél beleadott apait-anyait a menübe, tökéleteset akart alkotni. Balázs későn érkezett, teniszleckét adott épp, ezzel magyarázta a késését. Hozott magával egy doboz kefirt, betette a hűtőbe, megcsókolta a lány nyakát, és bement a szobába. Leült az egyik fotelba, bekapcsolta a tévét, és megkérdezte:

– Mikor eszünk?

Adél mérges lett. Igaz, hogy ők valóban a század legszebb párja. Kiválóan összeillenek, ha a társadalmi, szociális helyzetüket vagy a külsejüket hasonlítják össze, de ez a kefir ügy sok volt neki. Csak egy hangyányit, de rosszkedve lett.

– Ne edd meg a kefirt, reggelire hoztam magamnak, mert nálad sosincs! – kiabálta a fiú a szobából.

Adél nem akarta megenni a kefirt, mert nem szerette. Sőt. Utálta a kefirt, ezért sem tartott otthon.

– Nekem nem hoztál reggelit? – kiabálta vissza a fiúnak.

– Kellett volna? – kérdezett vissza Balázs meglepetten.

– Jó lett volna – motyogta halkan az aprított hagymába a lány.

A vacsora finom volt, minden elfogyott, egy morzsa sem maradt.

Két nap múlva Balázs boldogságtól ragyogó arccal megjelent, és átnyújtott egy kis papírzacskót a lánynak.

– Ezt neked hoztam. Nagyanyámnál voltam, és az asztalon…

– Loptál nekem a nagyanyádtól egy barackot? Egy darab barackot?

– Nem loptam, elkértem, direkt neked – értetlenkedett Balázs.

Adél hisztérikusan felnevetett, és hirtelen mozdulattal belevágta a kukába a zacskót barackostul, érzelmestül.

– Menj innen, Balázs! Nem akarlak többet látni! – kiabálta magából kikelve, és kilökdöste a jóképű, meglepett és vérig sértett teniszedzőt a lakásából.

Bezárta az ajtót, majd leült a földre.

– Ennyit a tökéletes összhangról – gondolta, és egy szemet sem volt összetörve az álomkapcsolat elillanásától. Ekkor megcsörrent a telefonja.

– Amúgy meg én rúglak ki, mert elegem van abból, hogy bagózol! – bömbölte artikulálatlanul a telefonba a kidobott barát.

Adél belenevetett a kagylóba, aztán kinyomta, és felhívta a barátnőjét, hogy elmesélje neki Pitiáner Balázs történetét, amit eddig nem tett meg, hiszen olyan szép pár voltak ők két hétig…

SZERELEM NÉLKÜL

Kedves Teréz fejét lógatva ácsorgott a távolsági busz megállójában, festett szőke haján át fejbőrét könnyedén elérte a szemerkélő eső hűvös érintése. Teréz fázott, mert nem az évszaknak megfelelően öltözött reggel. Vékony kis kosztümöt vett magára, és bár könnyű átmeneti kabátkája a térdéig ért, hiányzott egy gomb az aljáról, így nem sokkal a dereka alatt záródott. Tűsarkú cipője teljesen átázott már, nejlonharisnyás lába tocsogott a vízben. Október vége volt, de indulás előtt, amikor kinézett tizedik emeleti bérelt lakása ablakán, úgy érezte, hogy a vénasszonyok nyara lecsapott a városra. Több erőt tulajdonított a napnak, mint amennyit az képes volt ebben az évszakban sugározni. Már elindult otthonról, amikor eleredt az eső is. Fázott. Táskájából elővett egy cigarettát, és rágyújtott. Azt gondolta, ha rágyújt, akkor azonnal megérkezik a busz, ez valamiféle törvényszerűség volt az életében. Akárhányszor ezt megtette, jött a busz. Úgy tűnt azonban, hogy a mai nap a kivételek közé tartozik. A cigaretta a csepegő esőben kezdett átnedvesedni, ezért Teréz vigyázva, hogy ne sérüljön, elnyomta a villanyoszlopon, az égett részt letörte, a maradékot vissza akarta tenni a táskájába, de elejtette. Lehajolt, és felvette a csikket, ami használhatatlanná ázott. Egy pillanatig tartotta a kezében, közben megfordult a fejében, hogy esetleg megszáríthatná. Aztán amikor látta, hogy reménytelen, bosszús mozdulattal elhajította. Körülnézett, hogy látta-e valaki szánalmas spórolási kísérletét, de szerencsére nem volt a közelben senki. Maga is megdöbbent a saját mozdulatain, és nevetségesnek tartotta a gondolatot, hogy rendbe hozza a félig szívott cigarettadarabot. Ennyire azért nem kellett takarékoskodnia.

Álldogált tovább, és türelmesen vizsgálgatta átázott cipőjének orrát. Haza készült. Haza a szüleihez, az Alföldre. Már több mint hat éve hagyta ott őket, éppen a tizennyolcadik születésnapján. A jeles nap alkalmából megint ordenáré módon összevesztek valami ostobaságon, úgyhogy Teréz bepakolta meglehetősen gyér ruhatárát egy sporttáskába, elrakta kevéske spórolt pénzét, és különösebb szívfájdalom nélkül kisétált az életükből. Felült a pesti gyorsra, aztán köd előtte, köd utána, vissza se nézett. Nem félt. Eszébe sem jutott aggódni a jövője miatt, tisztában volt a képességeivel. Fiatal kora ellenére remek fodrász, és nem utolsósorban rendkívül csinos lány volt. Már a vonaton megismerkedett egy férfival, aki felajánlotta, hogy lakhat nála, ha nem tudja hol álomra hajtani a fejét. Nincs más dolga, csak feleljen meg a nevének, és legyen kedves. Őt azonban nem ejtették a feje lágyára, nem óhajtotta a tehetségét mindenféle jöttmentre pazarolni. Tisztában volt azzal, hogy a férfiakra milyen hatást gyakorol a külseje, ezért úgy határozott, kizárólag a megfelelő alannyal hajlandó megosztani az ágyát. Na nem azért, mert a szüzességét féltette – az már rég nem volt meg neki –, inkább az elhasználódástól tartott. Attól, hogy a sűrű adakozástól kiég, és a párkapcsolatra valóban alkalmas férfinak esetleg már nem tudja azt a minőséget és lelkesedést nyújtani, amit az illető elvárhatna tőle. Nem volt túl bonyolult Teréz gondolkodásmódja, még ha az imént elmondottakból esetleg úgy is tűnhet. Ő a maga színvonalán eszes volt, főképpen azért, mert tudott más kárán tanulni. Egy régi ismerőse hibáján okulva döntötte el, hogy nem adja oda a testét akárkinek, mert annak az ismerős lánynak az útja, aki a bájait számlálatlanul osztogatta, nagyon csúnya véget ért. Sokáig kórházban ápolták, sosem lesz már ép, járni biztos hogy nem fog többé, az életét is alig tudták megmenteni. Majdnem jól sikerült az öngyilkossága. Majdnem. Teréz nem akarta, hogy egyszer ő is ennyire kívánja a halált. Ő boldog akart lenni, természetesen tudta, hogy ezért tennie kell, azt nem adják ingyen. Neki a boldogságot a jólét, a biztos anyagi háttér és a gondoskodás jelentette. A szerelem meg sem fordult a fejében, abból nem lehet megélni. Meg hát a szerelemmel kapcsolatban is látott néhány ronda esetet, különösen amikor elmúlt a nagy érzelem, aztán pénz nem volt, jöhetett egymás tépése, jó esetben veszekedés, kevésbé kulturált körökben verekedés, szóval úgy gondolta, hogy a szerelem csak felesleges púp az ember hátán. Ezt a tanulságot sem a saját sorsából kellett levonnia, erre sajnos a szülei nyújtottak neki kiváló példát, hiszen a marakodásaiknak ő is szenvedőalanya volt.

Miután megérkezett a fővárosba, néhány hétig egy régi osztálytársnőjénél húzta meg magát, aztán amikor sikerült elhelyezkednie az egyik menő körúti fodrászatban, már arra is futotta, hogy saját kis garzont béreljen. Nem keresett keveset, de sokat sem. Arra éppen elég volt, hogy időt nyerjen, és barátokat szerezzen. Eljött az első szilveszter, és neki még nem volt senkije. Nem azért, mert nem lehetett volna, egyszerűen nem bukkant fel a számára megfelelő férfi. A munkatársai unszolták, hogy tartson velük a puccos helyre, ahol búcsúztatni kívánják az óévet, ott talán rálel álmai hercegére. Teréz nem tiltakozott, kicsípte magát – tudta, hogy remekül néz ki –, és elment a megbeszélt helyre. A buli valóban puccos volt, annyira, hogy Teréz, aki eleinte túlzásnak érezte fekete, testhez simuló minidresszét, amint belépett a terembe, belátta, ruhácskája elszürkül a sok drága kreáció között. Kényelmetlenül érezte magát a vendégekhez képest szegényes és nem elég elegáns öltözékében, ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy most érkezett el a megfelelő terepre. Azonnal leszögezte magában, hogy ez az ő vadászterülete. Nem sokáig tépelődött a megváltoztathatatlan tényen, miszerint e rangos partin ő meglehetősen alulöltözött, inkább végigfuttatta macskaszemét a jelenlévőkön. A tekintete megállapodott egy jóképű, jól öltözött, magabiztos viselkedésű férfin, aki az egyik kezében pezsgőspoharat, a másikban a mellette álló hölgy kezét tartotta. Teréz ösztöne azt súgta: ő az. A nagyvad. Minden tudományát bevetette, hogy a kiszemelt férfi észrevegye őt: kacagott, forgolódott, olykor jelentőségteljes pillantásokat vetett rá. Mindezt olyan ártatlanul tette, hogy egyértelmű felhívása mégsem hatott közönségesnek. A férfi elkezdte figyelni. Rámosolygott Terézre, aki viszonozta a gesztust. Rövid időn belül már együtt táncoltak a parketten, aztán az ablaknál összebújva pezsgőzgettek, beszélgettek és beszélgettek… Teréz megtudta, hogy a férfit Bartos Gábornak hívják, és sikeres vállalkozó. Nőtlen, batár nagy kocsija van, és saját háza a város egyik előkelő részén. Teréz úgy gondolta, megfogta az isten lábát, ez az az ember, aki neki kell. Telt az idő, randevú randevút követett, és ő ügyesen játszott. Nem adta oda magát, hosszú-hosszú ideig. Gábor majd megőrült a vágytól, és egy szép napon megkérte a kezét.

Teréz a tervnek megfelelően nem volt szerelmes, sőt, igazság szerint Gábor több olyan hibáját is felfedezte, ami nem tetszett neki. A férfi nem tűrt ellentmondást, miközben roppant féltékeny természettel verte meg az ég. Teréz mégis úgy érezte, hogy ezeket a hibákat ő képes tolerálni, és az anyagi biztonságért, luxus életért megéri kompromisszumot kötni.

Hatalmas esküvőt rendeztek, eljöttek Teréz szülei is – kulturáltan viselkedtek, amiért a lányuk nagyon hálás volt –, folyt a pezsgő, a vendégek tobzódtak a finomabbnál finomabb fogások rengetegében.

Teréz éppen elégedetten szemlélte az eseményeket, amikor odalépett mellé az anyja, és feltette azt a kérdést, amit a lánya a legkevésbé várt tőle:

– Szereted?

Teréz elkerekedett szemmel nézett fel.

– Ezt most hogy érted?

– Úgy, ahogy mondtam. Szerelmes vagy a férjedbe?

– Nem – válaszolta a lánya könnyedén. – De nagyon tisztelem és kedvelem is. Különben is, minek kérdezel ilyeneket?

– Nem kellett volna hozzámenned, ha nem szereted… – kezdte az anyja, de Teréz nem hagyta, hogy befejezze.

– Hogy jössz te ahhoz, hogy kritizáld a döntésemet? Te, aki belepunnyadtál egy ócska-rossz házasságba. Miattatok léptem le otthonról, mert folyton marakodtatok.

– Én szeretem apádat, és ő is szeret engem. Néha valóban összekapunk, előfordul. De mind a mai napig tűzbe megyünk a másikért, ha kell – jelentette ki az anyja.

Teréz elképedve tekintett rá. Eddig meg volt győződve arról, hogy a szülei mélyen gyűlölik egymást, hiszen folyton veszekednek. Most pedig kiderül, hogy szerelmesek?

– Nem hiszem el. De ha igaz is, ilyen szerelemre nekem nincs szükségem.

Azzal otthagyta az anyját, és bár a vendégek felé nyugodt arccal fordult, azért a kelleténél jobban felzaklatták az elhangzott mondatok. Úgy érezte, át kell értékelnie a szüleivel kapcsolatos emlékeit, de erre pillanatnyilag nem volt sem ideje, sem lehetősége. Majd. A nászút után.

A házasságuk eleinte kellemes volt, Teréz jól viselte Gábor szélsőséges megnyilvánulásait. Amit kívánt magának tizennyolc évesen, amiről álmodott, azt mind megkapta. A jólét, a biztos anyagi háttér stimmelt, a gondoskodás is, hiszen semmivel nem kellett törődnie a saját szépségén és a férje szeszélyein kívül. Ám mint a megfizetett értéktárgyaknak, szava nem volt. Semmiben nem dönthetett, engedély nélkül sehová nem mehetett. Ahogy múlt az idő, a férje egyre inkább terrorizálta, Teréz pedig egyre kevésbé tolerálta ezt. Nem volt választása azonban, ha a gazdagok életét akarta élni. Gábor házassági szerződést íratott alá vele, amely kizárta a vagyonból abban az esetben, ha elhagyja vagy megcsalja őt. Amíg jól viselkedett, addig mindent megkapott, amiért csak kinyitotta a száját. Ruhát, ékszert… Mégis hiányzott valami. Elsősorban a szabadság. Gyakran eszébe jutottak az anyja szavai is.

– Szerelem. Hm – gondolta. – Micsoda szirupos dolog! – Vajon boldogabban viselném Gábor bolondériáit, ha szerelmes lennék belé?

Négy éve voltak házasok, gyerekük még nem született. Gábor nem akart. Teréz szívesen vállalt volna, de a férje kerek perec kijelentette, hogy az ő életébe egyelőre nem fér bele egy bömbölő csomag, Teréz meg találjon magának más elfoglaltságot.

– Olvass, vagy mit tudom én! Vegyél egy kutyát! Még azt is én találjam ki, mit csinálj egész nap, hogy ne unatkozz? – kérdezte lekezelően.

Teréz újabban gyakran megkapta, hogy ő csak egy primitív fodrásznő, úgyhogy erősen ráférne némi műveltség, mert azok a körök, ahová ők tartoznak, kinézik maguk közül a prolikat. Teréz megelégelte a megjegyzéseket, és egyszer üvöltve megkérdezte:

– Akkor mi a fenéért vettél el?

– Azért, mert nem tudtam, hogy ilyen sötét, buta tyúk vagy, és mert meg akartalak kapni. Csak azért vettelek el, mert nem voltál hajlandó lefeküdni velem.

Gáborból saját gyengeségének tudata olyan agressziót váltott ki, hogy tombolt dühében, kivörösödött arccal vagdosta a válogatott szidalmakat a feleségéhez. Teréz döbbenten meredt a férjére, abbahagyta a kiabálást, csak bámult maga elé megrökönyödve, nem akarta elhinni, hogy ez vele történik. Hiszen ez elől menekült el, ez volt az, amiért a szerelem nélküli életet választotta: nincsenek nagy érzelmek, nincsenek nagy válságok, nincsenek fájdalmak.

Ez még rosszabb volt. Ha az ember szereti a másikat, nincs telve gyűlölettel, a veszekedés csak veszekedés marad, nem lesz belőle ocsmány háború.

Ekkor megértette az anyja szavait.

És eljött a pillanat, amikor elcsattant az első pofon is.

Ettől a naptól fogva nem volt megállás. Gábor ráérzett a hatalom ízére, amit a felesége fölött gyakorolhatott. Szinte nap mint nap megverte, gúnyolta a származását, megalázta vélt műveletlensége miatt. Élvezte, ha üthette, ha kínozhatta. Aztán egy nap Teréz már nem bírta tovább a gyötrelmeket, és elmenekült. Egy-két ékszert vitt magával, beadta a zálogházba, kibérelt egy kis garzont egy panelház tizedik emeletén, és néhány héten belül talált állást is fodrászként. Nem menő körúti szalonban, ahhoz már nem volt elég gyakorlott, hanem egy eldugott kis üzletben. Nem pénzes kuncsaftok frizuraálmait valósította meg, hanem idős hölgyek haját ondolálta. Elvált a férjétől, természetesen semmit sem kapott, semmi sem járt neki azért a pár év kínzatásért – ez állt a házassági szerződésben. Végül is eljöhetett volna hamarabb, nem volt kötelező tűrnie a megaláztatást, de hát nehéz lemondani a gazdagságról, szép ruhákról, ékszerekről, álmokról, és bevallani, hogy tévedett. Az volt a legnehezebb, de megtette, ezáltal megváltozott minden. Az a színvonal, amely addig a mindennapjait meghatározta, egyszerre eltűnt, és attól fogva minden fillér számított. Nem nyomorgott, de sok lemondással járt a döntése, spórolnia kellett, amin csak tudott.

Végül úgy határozott, hogy meglátogatja a szüleit, és elbeszélget velük. Még mindig fázott egy kicsit, pedig közben elállt az eső, és újra kisütött a nap. Befutott a busz is, felszállt, jó helyet talált az ablak mellett, és nyitott szívvel tekintett a gondolatait megtisztító utazása elé.

ALKOTÓI VÁLSÁG

Hideg van, nagyon fázom,

kezem jégcsap, hiába rázom,

festenék, de egyre azt látom,

émelyítő színek gyűlnek palettámon.

Nyamvadt rózsaszín, sápadt zöld,

bugyikék,

pedig festeném a Mediterránium összes

szép színét,

mohazöldet, vöröset, szienát,

kezemben a nyár minden meleg színe,

s nekem mégis hullalila keveredik

ecsetem végire.

Hogy képzelik mégis?

Hogy mernek megülni ecsetem szőrén,

mikor nem hagyhatom a vásznat pőrén?

Gyorsan szétkenődik aztán, folyik vastagon,

kombinészínű pacaként terjed a vásznamon.

Elég volt! Elég, én mondom!

Nem hagyom,

hogy babarózsaszín felhőcskét szorongató

bilikék angyalkák bóklásszanak

mint tejfehér szappanhabon,

többre érdemes, drága vásznamon.

PASAS

Pasas alacsony volt. Nagyon alacsony. Mondhatni, hogy gyermekmagasságú, alig érte el a százötven centit. A kisföldalattin utazott nap mint nap. Így járt a munkahelyére. Már megszokta, hogy kisebb az átlagnál. Sokszor viccelődtek vele, hogy biztosan nagy bottal jár. Haha. Pasas egy cseppet sem tartotta nevetségesnek a magasságát, és a közhelyes arányszempontokat. Sehová sem tartozott. Törpének langaléta, colosnak törpe volt, ezért különcnek érezte magát. Tudta, hogy a külsejével nem sok sikerre számíthat az életben, ezért valami nagyon különlegeset kell tennie, hogy azt mondják: ez igen, ez a pasas megmutatta. Igaz, hogy kicsi, de ahogy a közmondás hirdeti, erős, mint a bors. Ezt szerette volna, ezt az elismerést, de sosem jutott az eszébe semmi, amivel kiemelkedhetne a tömegből. Leginkább a metrón szeretett ábrándozni nagyemberségén, valami esztelen tetten, ami a magasak fölé emeli, akár így, akár úgy. Nézte az embereket. A lepusztult háziasszonyt a két teli vásárolt szatyorral. A fiatal csitrit köldökében, orrában, fülében karikákkal, aki két sovány karját összefonta maga előtt, mintha fázna. A magas, jóképű férfit, aki egyik kezében aktatáskát szorongatva olvasta a napi sajtót és a dundi öregasszonyt, akiről minden fékezésnél azt lehetett hinni, hogy meg akar pördülni a kapaszkodókorlát körül.

Aztán egy csinos nőre tévedt a tekintete. Legalább két fejjel volt magasabb nála, igazi modellalkat.

Ez a nő is milyen megvetően, lebiggyesztett ajakkal néz rám, mintha azt mondaná: mit akarsz, te kis macskajancsi?, mérgelődött magában.

Arra gondolt, hogy egy centivel sem rosszabb ő ezeknél. Ezeknél, akik lekicsinylően, lenézően tekintenek rá a magasból, a szó szoros és átvitt értelmében is.

Valami nagyot kellene tenni!, morfondírozott. Talán felrobbantani az egész szerelvényt, hogy csak úgy röpködjenek a darabjai!

Hergelte magát. Tudta, hogy kevesebb, mint mások. Komplexusai minden igyekezete ellenére folyton előtörtek, elborították, narancssárga ködként telepedtek rá. Gyűlölte őket. Az összes magas embert, az összes átlagos magasságút is. Ilyenkor legszívesebben mindet megölte volna, és csak a magánál kisebbeket hagyta volna életben. Érezte, hogy a szíve egyre gyorsabban ver, és verejtékezni kezd. Elhatalmasodott rajta az ölési vágy, reszketett, hogy vért láthasson…

– Uram! Valami baj van? Segíthetek? – hajolt közelebb hozzá a csinos nő segítőkész mosollyal.

Pasas dühösen, villámló tekintettel kiáltott rá:

– Hagyjon békén! Nincs semmi bajom, különben is mi köze hozzá?

A nő láthatóan kényelmetlenül érezte magát ettől a hangnemtől, mert egyszerűen csak elfordult Pasastól, aki vérvörös, sértődött arccal ácsorgott a következő megállóig. Gyilkolási vágya némileg alábbhagyott, de a dühe nem múlt el teljesen. Soha nem is fog. Tudta ő ezt jól. Kinyílt az ajtó, és leszállt. Szokásos gyászos hangulatában bandukolt a munkahelye felé, és már előre bosszankodott, hiszen tisztában volt vele, hogy aznap is ő lesz a gonosz viccek célpontja. Persze, mert mindig, mindenki rajta nevetett…

R. KELÉNYI ANGELIKA

1970–2023

Angelika emléke szívünkben örökké él,
történetei és karakterei által
az olvasók teszik halhatatlanná.